Вдих.
Розкажу дещо про йогу.
Розслабся.
Ноги можна тримати витягнутими.
Я не люблю йогу.
Відчуй, як тіло розтягується.
-Це поза блискавки. -Ні.
Для мене йога дуже складна.
У мене дупа не дістає до п'ят, а чоло — до килимка.
Треба зайняти позиції й утримати їх.
Так. Чудово.
Вона така повільна
й болісна,
бо я вже старий і дерев'яний.
Це я так «ом» кажу.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хтось, нагодуйте Філа
Нагодуйте якнайшвидше
ХТОСЬ, НАГОДУЙТЕ ФІЛА, МУМБАЙ
Немає нічого кращого, як узяти човна
й поплисти в порт до Брами Індії.
Цю знакову споруду збудували в 1924-му,
і вона неймовірно вражає, коли приїжджаєш у Мумбай.
Я завжди хотів поїхати в Індію,
але всі мені казали, що я маю бути готовим
відчути життя у всіх його аспектах.
Багате й бідне життя, просто божевільне й емоційне.
А місцева їжа — це окрема пригода.
Мій шлунок звик до західної їжі
й може бути до цього не готовий.
Тож я попросив старого друга обрати першу вуличну страву для дегустації.
Для мене це новий досвід.
Вечір у нас буде чудовий.
Один з найкращих індійських ресторанів у Лондоні — «Дішрум».
Він був у шоу.
Його засновник — Каві Тхакрар.
Він приїхав у Мумбай, аби повести мене у свої улюблені місця
біля Мохаммед Алі Роад.
Імовірно, її назвали на честь Мохаммеда Алі Джаухара,
активіста-мусульманина, який спонукав інших лідерів,
типу Ґанді, повставати за незалежність країни.
Ідемо в неймовірне місце під назвою «Сурті Бара Ґанді».
Він не дарма працює з 1940-х.
«Бара ганді» означає 12 каструль, і тут є 12 різних видів рагу.
Перед тобою ніхарі й пайя.
-А що за м'ясо? -Козяче.
Люблю його.
Я теж. І тут у нас рагу з ніжним м'ясом з козячої ноги.
Це називається ніхарі.
А це пайя, тобто козячі ніжки.
Зверху на обох кістковий мозок. Ситна страва з насиченим смаком.
-Так! -Дякую.
Дякую, друже. Чудово. Дякую.
Куштував це?
-Смачно? -Капець як смачно.
-Дякую. -Дуже дякую.
-Неймовірно смачно. -Я радий.
Не знаю, що смачніше. Вони такі різні.
Вони не просто додають різне м'ясо в те ж рагу.
Вони абсолютно різні.
Основні спеції страви — це секрет.
На смак ніби домашня їжа.
Так, дуже смачно.
Часто люди приходять і діляться стравами.
-Так і є. -І це чудово.
Яке чудове місце.
У цьому є своя романтика,
але не в традиційному сенсі слова.
Так.
Але ти сидиш
посеред міста, відчуваєш барви життя і…
-Ти серед інших. -Так.
Здається, що Мохаммед Алі Роад — центр усього, а навколо — суцільний ринок.
Тут ремонтують авто, продають фрукти, одяг.
На вулицях вирує життя.
Де ще є затори, у яких стоять корови?
Здається, тут кожному знайдеться місце.
Тут багато мусульман. Багато індуїстів.
Тут багато християн. І єдиний єврей — я.
-Привіт усім. -Привіт.
Це «Індійський готель». Скільки тут номерів?
«ІНДІЙСЬКИЙ ГОТЕЛЬ»
-Готель — це ресторан. -Це мусульманська частина міста.
У Бомбеї багато представників ісламської спільноти.
Сьогодні ми їстимемо багато м'яса,
яке зазвичай не їдять індуси.
Смачненького наїмося.
Курячий байда роті готують зі смачними спеціями у хлібі із додаванням яйця.
-Дякую. -Ну ось. Будьмо!
Будьмо, друже.
Дякую.
І як тобі?
Дуже смачно!
Коли ти створював «Дішрум»,
то опирався на страви, які готують на цій вулиці?
Звісно. У Бомбеї люблять ділитися традиційною їжею.
Їжа в кафе, на Мохаммед Алі Роад, вулична чи домашня їжа, їжа на пляжі.
Головне в їжі — відчуття ностальгії для тих, хто знає ці місця.
Скільки це коштує?
Мало. Може, 30 центів.
Що?
Так, ціни доступні. І в цій частині міста ти зрозумієш,
що смачно поїсти тут може кожен.
Їстимемо бхеджу фрай.
Це карі з мозку.
Це найсмачніший мозок за сьогодні.
Нагадай поговорити з Річардом.
-Можемо трохи з ним поділитися. -Багато насиплемо.
У кожній культурі є подібні страви, так же?
Люди намагаються використати всі частини тварини.
-Карі з мозком, бхеджа фрай. -Так.
І пав. Пав — м'яка біла булочка.
Пав — це просто прекрасно. А от оце — не впевнений.
-Хто перший? -Ти.
-Гаразд. Я люблю цю страву. -Ти вже це їв.
Булочка смачна.
М'якесенька, біла. Тут треба вміти їсти однією рукою.
У мене вийде. Глянь, Річарде. Глянь на мене.
Бачу.
У мене… Мозок випав.
-Готовий? -Так, уперед.
Знаєш? Якби я не знав, то не здогадався б.
Це просто смачний соус. Гляньте, їстиму знову.
-Оце я мозковитий! -Отак.
Річарде. Ходи сюди.
-Дуже смачно. -Так, дуже.
Що він готує?
-Піду подивлюся. -Я піду з тобою.
-Це бомбейський сандвіч. -Бомбейський сандвіч.
Вони дуже смачні.
І це відносно здорова їжа. Цибуля, огірки, помідори, буряк…
Вегетаріанський.
-Смачно? -Дуже.
-Смачно. -Дякую. Ідемо далі.
Сонце сідає, час для десерту.
Ми йдемо далі по Мохаммед Алі Роуд,
де, не повірите, уночі ще більше людей.
-Ми не ходимо тротуарами. -Це видно.
Бо там дуже багато людей.
Не знаю, чи ви почуєте, що ми там на дорозі говорили,
бо те звучання гудків всіх авто й скутерів можна порівняти
з шумом на Таймс-Сквер у Нью-Йорку
в новорічну ніч, але якби надворі була неймовірна спека,
і ще помножте це на сто.
Наступний заклад за рогом.
Десерт.
Мава-джалебі й мава-гулаб джамун.
Це теплі пончики з сиропом, а смак просто райський.
Моя мама готує такі смачні мава з сухого молока.
У тісто додає сухе молоко.
-Гарний пончик. -Класний же?
Смажене чудо в солодкому сиропі.
Я б ніколи… Дякувати Богу, ти тут. Як тут узагалі їх знайти?
За запахом. Наступний скуштуй.
Гаразд.
Це джалебі.
Вони яскраво-помаранчеві. Може, ти їх бачив.
Як мурашник.
Схоже. Але через сухе молоко…
Вони коричневі.
-Отак. -Солоденький фінал.
-Ти просто чудовий. -Як і ти.
Мумбай називають «містом максималізму»,
і так і є.
У Мумбаї та його околицях живе 21 мільйон людей.
А Індія, на момент запису,
стала найбільш густонаселеною країною у світі.
Ми з командою вже думали, що вона на вершині списку.
Але розрослася ця країна не так і швидко.
Мумбай століттями був важливим релігійним і торговим центром.
У 1500-х роках португальці захопили над ним контроль, потім — британці.
Тоді це місто знали як Бомбей.
Але в 1947-му британців вигнали,
а в 1995-му офіційна назва міста була змінена на Мумбай,
так місто остаточно попрощалося з колоніалізмом.
Я спробую це пояснити.
У Мумбаї є служба доставки.
Кур'єрів називають даббавалами. Чоловіки на велосипедах забирають домашні обіди,
які готують жінки з усього міста, аби нагодувати робітників.
І чому це неймовірне явище?
Скажімо, ваша дружина готує смачне карі, але паратху краще готує дружина колеги.
Даббавали розробили систему,
яка дозволить привезти вам карі чи паратху прямо в офіс.
Вони доставляють усі компоненти страви, їх може бути чотири чи п'ять,
усе вже змішано й підібрано. І доставляють 130 000 працівникам по місту щодня.
І це все без телефону й інтернету.
Вони говорять із людьми, усе записують.
Це даббавали.
От би дізнатися, як це — бути ним.
Тепер я офіційно даббавала Мумбаю.
Від імені своїх колег даббавал скажу, що без вас я б не впорався.
«ДЕЛІ ДАРБАР»
-Скільки разів тут був? -Багато.
-Багато? -Щонайменше 15.
Він казав: «Ходімо ще сьогодні туди». І так знову, і знову.
-Твій улюблений заклад? -Це точно.
У мене є друг Найджел Ваз.
Обожнюю його.
Він, як і я, житель Нью-Йорка, але працює по всьому світу
гендиректором своєї компанії «Публіцис Сапіент»,
і цього тижня він у Мумбаї зі своїм чудовим сином Ітаном.
Вони привели мене до свого улюбленого ресторану «Делі Дарбар».
Ітане, ти обрав страви. Тому ти — мій гід. Що це за м'ясо?
-М'ясо козеняти. -Люблю козяче м'ясо.
Знаєш, якого м'яса найбільше з'їдають у світі?
Я думав, що козяче, бо Річард так казав.
Це брехня.
Він хотів мене дурнем у шоу виставити,
а тому виправив мене, коли ми знімали.
І це лишили у випуску. Знаєте чому?
Бо він відповідає за монтаж.
-Як смачно. -Дуже.
По суті, це горіхи.
Ще трохи вершків, але там багато кеш'ю і мигдалю.
Та ну. Це так смачно. Ітане, а ти тямиш у їжі.
Цікаво в Індії те, що тут усе стараються зробити якнайкраще.
Але потім розумієш, що в кожній дії є певна витонченість.
Так і з їжею.
Смаки вражають. А коли відчуваєш їхні тонкі нотки, то такий: «Отакої!»
Знаєте, я живу в чудовому готелі
з виглядом на Браму Індії.
Але для мене справжня брама в Індію — це їжа.
Це точно. Це втілення історії й культури. Іммігрантів теж.
Ми говорили про це вранці.
Тисячу років тому в Індії був король,
тоді в Індію масово іммігрували перси.
Король послав їм, як метафору, миску з молоком
і сказав: «Дивіться, миска повна до країв.
Більше немає місця.
Вам треба повернутися».
Тож один з лідерів персів прислав ту саму миску з молоком
цього разу з цукром, і сказав:
«Більше місця ми не займатимемо, але життя зробимо солодшим і кращим».
Хочу сказати,
що імміграція і змішання культур лише все покращують.
Це точно.
Що це таке? Патані з козячим м'ясом, так?
-Так. Патані. -Так, гаразд.
-Як тобі? Так… -Перепрошую. Боже мій!
-Смачно. Так же? -Ітане!
Ясно, чому йому тут подобається?
-Мені теж. -Так.
-Смакота. -Неймовірна.
У тебе тут бізнес. Ти — голова великої корпорації.
Ми створили одні з перших онлайн-банків і онлайн-магазинів.
Більшість сьогоденних бізнесів розвивалися не в інтернеті.
А наша мета — допомогти їм процвітати, а не просто виживати в цьому новому світі.
Отакої! Курка тандурі.
-Так нормально їсти? -Так.
Так.
-Отакої! -Смачно?
-Найсмачніша курка тандурі, яку я їв. -Радий чути.
Іноді ми з Ітаном їли це,
і я казав: «Гадаю, Філу б ця страва дуже сподобалася.
От би він приїхав до Індії».
Так, а тепер цей Філ сидить тут.
Так.
Скажу ще раз. Щось подобається — їдь до його джерела.
Щоразу кажу: «Це найкраща індійська їжа, яку я їв».
А тепер найкраща — ця.
Зачекай. Місце для десерту завжди є.
-Це… -Щось типу рисового пудингу.
З додаванням шафрану й фісташок.
-Куштував його? -Так, улюблений десерт тут.
Я іду з шоу. Тепер це його шоу.
Не дивно, що в Мумбаї так багато людей.
Тут є все. Це фінансова столиця Індії.
Це дім величезної кіноіндустрії Боллівуду.
І коли з'являється така велика кількість людей звідусіль,
то кухарі стають винахідливими і народжуються нові страви.
І я радо скуштую страви, що народилися під впливом різних культур.
Найкращого кулінарного критика в Індії звуть Вір Сангві.
-Твій список заслуг вражає. -Ага, сам робив.
Він люб'язно погодився приїхати сьогодні з Делі до Мумбаю,
щоб відвезти мене в один зі своїх улюблених ресторанів — «Трішна».
Почнімо.
Знаєш індійську їжу з Америки?
Їм індійську кухню хоча б раз на тиждень. Я її обожнюю.
-Це так незвично. -Так?
-Справді? -Так.
Американці мало знають про індійську їжу.
Британці знають чи думають, що знають.
Але для американців індійська кухня — новизна.
-Ти був у «Дішрумі»? -Ні, не був.
Треба, щоб ти туди пішов поснідати й узяв…
-Я не прокинуся вчасно. -Ні?
-Не люблю я снідати. -Тобі таку страву приготують.
Вона складається з бекону, яйця та сиру. І все загорнуто в наан.
Заради цього я прокинуся.
Знаєш, деякі страви не самобутні.
-Але вони смачні, а тому байдуже. -Так.
Самобутність переоцінена.
Точно. Хай твоя бабця знає індійський рецепт.
І чим він самобутніший за рецепт бабці-сусідки?
-Точно. -Так же?
Якщо чесно, вона чудово готувала. Але краще — покращувати страви, іти далі,
а не триматися за минуле.
-Скільки років цьому закладу? -Багато.
Приблизно в 1970-х в Індії з'явилася сичуанська їжа.
І китайська кухня стала популярною,
через це з'явилася індо-китайська кухня.
Ці страви дуже смачні й гострі.
І їх не впізнає жоден китаєць.
-Що це таке? -Кальмари?
Я в захваті!
Це риба.
-Це риба? -Креветки «джамбо» на вугіллі.
-Справді, «джамбо». Боже! -Приготовані на тондирі.
Лобстер із соусом чилі з часником.
Гігантський… Гаразд.
Пані та панове, краб із часниковим маслом.
Не хочуть тобі великого краба подавати,
щоб ти не здавався дурнем по телику,
бо це буде дуже неохайно.
Я і без краба дурнем можу бути.
То нам доведеться за це доплатити?
Ні, ціна та сама.
-Справді? -Так.
Але чому? Його ж важко розбирати?
Багатьом людям подобається це робити.
Мій тато любив лобстерів.
У 90 років він дістав кожен мізерний шматочок м'яса.
Це була ювелірна робота.
Скуштуймо, як на смак.
Уперед.
Завдяки спеціям усі смаки співають в унісон.
Часникове масло смачне, але в поєднанні…
Це курка по-маньчжурськи. Чилі, індійські спеції і томатна паста.
Ми все з меню по черзі куштуватимемо?
Не скажу, що це китайська страва. Десь наполовину.
Добротна така половина.
Тут більшість страв вигадані. Починаючи з краба.
-Курка по-маньчжурськи — вигадана страва. -Так.
Креветки «колівада» вигадали в передмісті Бомбея.
Ці страви вигадали ініціативні кухарі, часто їх готували у вуличних кіосках,
а тепер вони популярні.
Це рибне карі.
Гаразд, ще одна тарілка. Клас.
-Де ти побував у Мумбаї? -На Мохаммед Алі Роад.
Більшість туристів не розуміє, нащо туди йти,
вони бояться, але я радий, що ти там побував.
Сам би я туди не пішов. Не знав би, що саме їсти.
Так.
Тому потрібні такі, як ти. Щоб вказували нам, куди йти.
Не дозволяй страху спинити тебе.
Кожен мій вихід із зону комфорту — один із найяскравіших спогадів.
І коли покидаєш зону комфорту, то стаєш трохи іншою людиною.
Так, після цього змінюєшся.
У цьому й суть. А ще — в такій їжі.
Це готель «Тадж-Махал Палас», збудований у 1903-му.
Цей готель багато пережив. Стільки моментів слави.
Тут приймали високопосадовців, королівські сімї.
Це одне з найкрасивіших місць, де я коли-небудь був.
Оце я щасливчик.
А знаєте, що ще класно? Чаювання із закусками в холі готелю.
-Вітаю. Як ви? -Добре. Ви як?
Добре. Завжди радий зустрічі.
-Наллю чаю. -Дякую.
Сьогодні готували трохи довго,
але ми взяли власні запаси.
Дуже смачно.
Західноідійський гостро-солодкий чилі.
Це ще один привід подорожувати.
Стільки смаків, яких немає у рідній країні.
Навіть для людини, яка лише сидить на дивані й чипси їсть…
Будеш задоволений.
-Подруго! -Доброго дня, пане.
Це шефиня Діпіка. Я обожнюю сніданки, які вона тут готує.
А ось і ти.
Почну зі свого улюбленого —
вади пав.
Отакої! Ви гляньте.
-Це пав, булочка. -Це пав, булочка.
Смажена картопля. Багато приправ, листя карі,
коріандр, зерна гірчиці, куркума, зелений чилі зверху.
Оце справжня їжа для душі.
Це паровий багатошаровий рулет
із горохом і зернами гірчиці.
Справжня смакота.
Як же смачно. Так.
-Булочка маска. Там багато масла. Умочай. -Кому таке не сподобається?
Хвилинку.
-Це індійські солодощі. -Солодощі!
Це називається гуджія і…
Гарна назва.
Вони хрусткі ззовні й м'які всередині.
Начинка зі згущеного молока й сухофруктів.
Ти такий щасливий.
-Як називається? -Гуджія.
Так, це я і відчуваю в роті.
-Їси й думаєш: «Оце гуджія!» -Гуджія! Так.
-Рада зустрічі. -Я теж.
Вона так і хоче звідси втекти.
Побачимося завтра під час сніданку?
Звісно ж, я прийду.
На чому я зупинився?
Грали колись у крикет?
А дивилися? Ви взагалі знаєте, що це за гра?
Моя відповідь на всі ці питання: ні,
майже ні, трохи.
А це найпопулярніший спорт в Індії. Його сюди привезли британці
на початку 18-го століття. Команди б'ють битою по черзі, заробляючи очки — рани.
Один зі способів їх заробити — ударити й пробігти між кілками
з битою в руці.
Ніби все просто, так? Я подумав, чому б не спробувати?
-Як ви? -Привіт.
Дякую, що дали допомогти вам програти.
Я прийшов на спортивний майданчик. Поліційний.
Гарне поле, а особливо вночі.
Мої партнери по команді — підлітки. Я чудово впишуся.
Моя інструкторка — Сулакшана Найк, чемпіонка Індії з крикету.
Це щитки.
Мені потрібно все, що захистить.
І сьогодні вона мене навчатиме.
Зручно?
Ні, але…
-Можеш пробувати. - А в мене вибір є?
Знаєте, що прикольно? Так ще важче бачити.
Просто трохи опусти.
Ага. То звідси дивитися треба.
Тримай битку правильно. Трохи назад.
Гаразд.
Боже.
Уяви, що кидаєш чотирирічному малому.
Ага.
Замахуйся!
-Зараз отримаєш на горіхи. -У нас якраз шоу про їжу.
Знаєте, коли мені було 12, я грав у Малій лізі.
І мені дали нагороду за…
-За відбивання. -…те, що не приходив.
-Як моя стійка? -Ідеально.
-Ідеально! Кидай! -Так.
-Біжи з битою! -Так, біжи!
Біжи! Праворуч!
Клас! Молодець!
Гаразд. А тепер про те, що я добре вмію.
Паніпурі всім!
Товариші по команді обожнюють ці хрусткі смажені картопляні снеки.
Смачного.
Ти… Тобі ще не насипали. Ну ж бо.
Не соромся.
А ти? Чого мовчиш?
-Насправді він досить балакучий. -Балакучий насправді?
Кажуть, ти — балакун.
Уперед!
Наступного разу я буду справжньою зіркою крикету, багато практикуватимуся.
І під словом «багато» маю на увазі ніколи.
Може, я не стану легендою крикету, але от у тому, щоб спакувати снеки для команди,
я просто природжений майстер.
У мене є друг Чінтан Пандя.
Він — власник чотирьох індійських ресторанів у Нью-Йорку.
«Дамака», «Семма», «Роуді Рустер», «Адда».
Деякі страви в його ресторанах — найсмачніші, що я їв.
Цього тижня він у Мумбаї, аби показати одне з його улюблених місць.
«СОАМ»
Це «Соам».
Спочатку багато напоїв.
Поповню запас рідини.
І серед них є мангове лассі.
Це король напоїв. Чому?
Бо манго — король фруктів. Чи хтось має щось проти?
-В Індії сезон манго. -Знаю.
-Особливо в Мумбаї. -Уранці я їв манго «Альфонсо».
Справді їв?
Альфонсо Манго.
-Це моє детективне ім'я. -Ага.
Це правда.
Ну що ж.
Мій старий друг паніпурі.
-Булочки із сочевицею? Машем? -Так, звісно.
-Маш або боби мунґ. -Це алу, рагда, картопля.
Алу — страва з картоплі.
А це дрібна сочевиця.
Клас. Яка краса.
Клас. Я знаю, що це.
-Чатні. -Так.
Такого я ще не бачив.
Я довго готувався до цього моменту.
І ось він настав.
Роками цього чекав.
Але, Чіне, ти годував мене в Нью-Йорку.
Але ж не з рук.
-Це… -З рук.
-З рук, але так. -Так?
У тебе два найкращі індійських ресторани у США.
У нас їх чотири, ти згадав лише про два, тож це лише 50%.
А мені на всі сто відсотків цікаво, яка далі страва.
-Треба зняти верхню частину. -Зняти верх.
Це яйце.
Ні, тут лише овочі. Веганська страва.
-То що це? -Борошно з нуту.
Це панкі, готується на грилі та на пару.
Я обрав це місце тому, що це їжа, яку готувала моя мама,
але я ніколи не міг знайти її в ресторані.
І коли я вперше поїв тут,
то був вражений тим, як просту їжу перетворили
на досконалі страви.
-Це можна окремо їсти. -Добре.
Потім можеш додати соус на будь-яку сторону.
А їсти руками набагато веселіше.
Так будь-яка їжа смачніша.
Ці булочки в мене вдома готують пласкими, смажать на сковорідці.
А тут їх зробили неймовірно смачними.
Але мамі я цього не розкажу, бо вона з дому мене вижене.
-Маю казати, що в неї смачніше. -Завжди.
Так.
Розкажи мені про своє дитинство? Ти ріс у Мумбаї?
Я виріс у Мумбаї. Малим я обожнював їсти,
сім'я в мене була середнього класу,
і похід у кафе для мене був справжнім святом.
Подумки я планував увесь день.
Піду туди, з'їм те й це.
Я обожнював їсти.
Коли мені виповнилося 13–14 років, я зрозумів, що хочу стати шеф-кухарем.
-Їстиму скільки захочу. -Ага.
І платити не треба буде, мені ще й платитимуть за їжу.
Я вирішив, що для мене це найвигідніша ситуація.
Моя мрія була трохи інакшою.
Їсти і їсти.
Їсти і їсти. І дружити з шефами.
Це щось типу каші. З рису й сочевиці.
Моя мама тепер живе зі мною в Нью-Йорку, і вона питає: «Що хочеш поїсти?»
А я кажу: «Хочу кічді». Ось.
-Її так просто готувати. -Проста страва.
Можу щодня до кінця життя її їсти.
Як смачно.
Це гхі — топлене масло.
-Карі. -І як це руками їсти?
Зараз покажу.
Філіпе, ти мив руки?
Так, але не впевнений, що настільки добре.
Якщо хочеш чогось хрумкого, то…
-Отак їж. -Так?
Я люблю ось так його роздавлювати.
Саме так люблю їсти.
А тоді просто береш…
Так.
За два, три дні тренувань навчишся так їсти.
Це просто.
Навчимо тебе ще до від'їзду.
Почуваюся, наче мені чотири роки.
І знову я з Найджелом, він покаже ще одне прекрасне місце.
Ми йдемо до школи, яка співпрацює з фондом «Аґастя».
Це некомерційна організація і партнер компанії Найджела,
вони допомагають школам проводити для дітей практичні уроки
з різних наук і мистецтва.
І так щоразу, коли я додому приходжу. Дякую.
Оце так вітання.
Хочу, щоб мене так усюди вітали.
Браво! Намасте.
Ласкаво прошу.
Це Харіхаран, виконавчий директор Міжнародного фонду «Аґастя».
Ціль фонду — зацікавити дітей, з якими ми працюємо,
науковою діяльністю через емпіричні заняття.
Наша програма охоплює близько двох мільйонів дітей з 22 штатів.
Ми доповнюємо шкільну освіту.
Ми забезпечуємо їх тим,
що необхідно для самостійних досліджень.
Для мистецтва й науки.
Мистецтво й наука. Ми зосереджені на цих напрямках, бо…
-Вони потрібні всюди. -Це точно.
І така організація підтримала нашу ініціативу.
-Ми раді бути вашими партнерами. -Поглянете, чим ми займаємося?
Так.
Привіт усім.
Основна ідея — навчити дітей використовувати моделі,
щоб більшість того, що вони бачать, запам'яталося.
У цієї команди є розумний шолом.
Розумний шолом. Нічого собі.
Коли хтось одягає шолом — умикається вентилятор.
Освіжає.
Головна ідея не у вентияторі.
Поки шолом не вдягнеш — мотоцикл не заведеться.
Просто тут мотор замінює вентилятор.
Дуже розумно.
Виріжте ту частину, де я казав, що це шолом з кондиціонером.
Схоже на Річарда.
Я ніколи не знався на науці, тож коли бачу, як молоді люди
знаходять творчі рішення повсякденних проблем завдяки ній,
то це дає надію на майбутнє.
Значна частина роботи «Публіцис Сапіент» —
робота у школах, так вони створюють нове покоління талановитих людей,
демонструючи науку й мистецтво на практиці,
щоб вони зрозуміли, нащо турбуватися про планету,
нащо треба розуміти наукові поняття.
Справа не в законі Ньютона, а в його застосуванні.
Це неймовірно.
Дякую, що показали свої проєкти. Я вражений.
Якщо піднімемося нагору, я можу вам дещо показати.
Я дечому навчився, коли ходив у школи. Принось із собою морозиво.
Манго.
Привіт, ти класний барабанщик.
Дай п'ять. Так!
-І як? Смачно? -Так.
Селфі.
Намасте!
Намасте.
Привіт!
Привіт, Джуді. Ти теж у шикарному готелі?
Так. З кондиціонером.
Та ні, він не шикарний.
Шикарний тут вид із вікна, якби ти його побачив, то заздрив би.
Ти знаєш, де я?
-У Мумбаї? -Так!
І як же я здогадалася?
Чекай. Тобі весело?
Мені весело? Неймовірно. Я п'ю масаловий чай.
Обожнюю його. Ніколи не куштувала, але мені сподобається.
Точно знаю.
Це готель «Тадж». Тут є пекар Самрудді.
Боже, я не можу. Не можу.
Нащо ти мене мучиш?
-Одне з моїх улюблених занять. -І яке всередині?
М'якеньке, свіже, гарне, а ззовні хрустке.
Товстеньке, але м'яке.
Найсмачніше печиво із шоколадною крихтою в житті.
А ще, ти не повіриш.
Картина в рамці.
А з чого рамка…
Та ну! Ти жартуєш? Що це? Шоколад?
Так, усе із шоколаду.
-А я смачненький. -Ти глянь!
-Боже, ну що в тебе за життя? -Не знаю.
Хоча ні, ось воно.
Усе їстівне.
Відчуваєш провину, що їси своїх дітей?
Ні. І…
КНИГА «ХТОСЬ, НАГОДУЙТЕ ФІЛА»
Боже!
-І не тільки спереду. Ззаду теж. -Жартуєш?
-Боже! Що це? -А ще…
З чого вона? Вона з…
Боже! Як це?
Джуді, а хтось робив шоколадну копію твоєї книги?
А шоколадні фото тебе й твоєї родини?
Знаю, це шоу можуть дивитися діти.
-Так. -Але якби не дивилися…
Джуді, маєш жарт для рубрики «розсміши Макса»?
-Який можна розказати на такому шоу. -Так, маю жарт.
У мене є чудовий жарт,
але одне слово в ньому викликає сумніви.
Та я говорила з Річардом і…
-У нього жахливий смак. -Жарт класний.
Гаразд, кажи.
Два літні чоловіки були дуже добрими друзями.
Напередодні пандемії один з чоловіків овдовів.
Вони не бачилися кілька років,
а потім зустрілися пообідати.
Один каже іншому: «Як справи?
Як минув карантин?
Шкода, що твоєї дружини не було поруч».
І він сказав: «Знаєш, у мене все добре».
Друг: «Зустрічаєшся з кимось?»
А він: «Якщо чесно, з близнюками».
Друг каже: «Справді?
А як ти їх розрізняєш?»
І він сказав: «У Ніколь гарне тату червоної троянди
на попереку,
а в Роба хрін між ногами».
Цей жарт такий інклюзивний.
Це була Джуді Голд.
-Люблю тебе. -І я тебе.
Якщо ви бачили серію про Нью-Йорк, то знаєте мого друга Флойда Кардоза,
чудового шефа, який відвів нас із Рупою в індійський храм у Квінсі,
ми спустилися вниз і смачно поїли.
На жаль, Флойд помер через ковід у 2020-му, і ми всі за ним сумуємо.
Його кулінарні надбання не забувають, а особливо тут, у «Бомбей Кантін»,
який він заснував зі своїми партнерами Саміром, Яшем і шеф-кухарем Хуссейном.
Тепер це заклад у Мумбаї.
Наша провідниця Пуджа дружить з ними,
і вона пообідає з нами.
-Підіймімо келихи за Флойда. -Звісно.
Без нього нас би тут не було.
-Справді. Будьмо. -Так.
Дуже смачно.
Розкажіть про страви.
Більшість того, що тут є, нагадає страви, які ти їв на вулицях.
Для нас це ностальгічні страви, які ми їли дітьми в різних куточках Індії.
Ми їх інтерпретували по-своєму.
Ця справа — втілення індійських страв з круп.
-Так. -У неї чудова текстура. Кремова.
Гранат надає соковитості. Уже чекаю, щоб ти скуштував.
Я готовий.
Це перша страва, яку Флойд схвалив, тому для мене вона особлива.
Дуже гарно. Схоже на тако.
Це і є тако. Це страва північно-східної Індії, де готують рис зі свининою.
У нашій версії тут свиняча вирізка, приготована з чорним кунжутом,
а ще ми додали гострий королівський соус чилі.
А замість рису в нас рисовий коржик.
Отакої!
У Лос-Анджелесі тако всюди, конкуренція величезна. Це дуже смачно.
Ти ж працював в «Ілевен Медісон Парк», так?
Так, працював.
Це видно у стравах. Справді.
Нащо повертатися в Мумбаї? Що тут подобається?
Ми не з Мумбаю.
-Жоден? -Бомбей — місто різних національностей.
Якщо хочеться детальніше поглянути на індійську кухню,
то це місто — ідеальний вибір.
Якщо проживеш тут понад два роки, то дух міста проникне в саме серце.
І ти не зможеш жити деінде.
-Це варте зусиль. -Так.
-Варте. -Розумію.
Що це?
Моя мама збивала яйця
з учорашнім м'ясним карі й подавала з досою.
Моєму молодшому завжди діставалося м'ясо з карі, а мені — ні.
Він забирав бекон з моєї тарілки.
Тоді не даваймо йому цього.
Ага.
Це тартар з яловичини з тамариндовим понзу, часниковим пюре
й мілко нарізаним копченим яєчним жовтком зверху.
-У тебе було гарне дитинство. -Так. Чудове.
Не сильно вбоге.
Гадаю, ти був у Трішні.
Наша улюблена страва — краб із часниковим маслом.
Це дуже смачно.
Масло, часник, крабове м'ясо і яйце зверху, чому б і ні?
Хай буде.
-Куштуй. -Ага.
Я такий щасливий. Тут ще одна страва.
Так.
Є дуже відома страва — дхокла, її готують із нутового борошна.
І хтось, готуючи її, припустився помилки,
або як це назвали «лочо», і додав заварний крем.
Річард був «лочо».
А ти не жартуєш.
Він точно заплатить за той шматок бекону.
-Зараз піде! -Його не годувати.
Річарде, візьми чипси.
Коли ми почули цю історію, був сезон кукурудзи,
тож унизу кукурудзяне лочо.
Ще чатні з квасолею, витриманим сиром із перцем,
і все посипано хрусткими чипсами з кукурудзи.
Стільки всього.
Ця текстура, таке хрустке зверху й ніжне всередині.
Флойд часто згадував про важливість текстури.
Коли спілкувався із Флойдом, завжди дивувався
його бажанню ділитися знаннями, які він здобув за ці роки.
Ми не стали б такими без нього.
Він став босом, другом, наставником і ще багато ким.
-Це чудово. -І…
І він передав своє мислення кожному з нас,
і кожен інтерпретує його по-різному.
-І це прекрасно. -Так його надбання іде в люди.
Це чудово. На згадку про старання Флойда Кардоса
вони почали продавати масалу за його рецептом із різними спеціями.
З кожної баночки масали, яку вони продають, долар іде на благодійність.
Ви віддаєте йому належну шану.
Дякую.
Хочу продовжити його вшановувати.
-Отак. -Отак.
Коли я приїхав сюди,
мене трохи лякала така кількість людей.
Але тепер я не тільки не проти, але й частково їм радію.
Тут сплелися різні культури, вони разом долають проблеми
й святкують усе разом. Ось це і є Мумбай.
Так приємно, що кожна людина посміхнеться тобі у відповідь,
і це будуть одні з найгарніших посмішок у світі.
Невеликий крок із зони комфорту, і цей прекрасний світ відкриється для тебе.
Дякую всім друзям, старим і новим, за те, що показали мені свій Мумбай.
Сподіваюся, ви теж максимально відчуєте цей унікальний досвід.
Па-па, Мумбаю!
Переклад субтитрів: Анастасія Барич єте цей унікальний досвід.