Nemlig. Hold dig væk, Richard.
En glad, sulten mand
Rejser over hav og land
Han prøver at forstå
Kunsten bag pasta, svinekød, kylling og lam
Han vil køre til dig
Han vil flyve til dig
Han vil synge for dig
Og han vil danse for dig
Han vil grine med dig
Og han vil græde for dig
Han beder kun om én ting til gengæld
Kan nogen
Give Phil noget at spise?
Giv ham nu noget at spise
Hvis du har fulgt serien,
ved du, jeg har været i Japan før.
Da jeg kom til Tokyo, tænkte jeg
"Wow, jeg er i en flippermaskine. Det er hektisk. Det er skørt."
Og meget af det er.
Kyoto er nok det modsatte.
Når man kommer til Kyoto, så…
Jeg har aldrig været et sted, hvor jeg har følt den sindsro…
den ro og fred, stilhed og skønhed.
Det er en by, men det er den roligste by, jeg nogensinde har været i.
Da jeg ankom, føltes det drømmeagtigt.
Det føltes, som om jeg svævede ned ad gaden.
Det er bare så fantastisk.
Jeg kommer til mit hotel og ser udenfor på den krystalklare bæk,
måske 15 centimeter dyb,
der løber over flodsten, forbi århundredgamle huse,
og det slår mig…
Jeg har kun en uge her.
Det er ikke nok.
Der er over 2.000 gamle templer og helligdomme,
som man kan falde over.
Ja, de byggede en by omkring det,
men de har også bevaret det smukke.
Man kan gå i en by og pludselig vende sig og føle sig
flyttet til et andet århundrede.
Og denne skønhed kan også findes i maden.
Yuma Wada guider folk på madture,
og hans yndlingssted er Nishiki-markedet,
et af verdens største markeder.
Hvorfor? Derfor.
Du laver madture. Hvor længe har du gjort det?
I mere end syv år nu.
Hvordan kom du i gang?
Jeg arbejdede i USA, og jeg var med på et par madture der.
Jeg tænkte, "Aha, det kan jeg gøre derhjemme."
Noget for dig.
Japan har meget historie og god mad. Så…
Der står noget: "Spis ikke, mens du går."
-Det er uhøfligt at gøre i Japan. Ja? -Ja.
-Og markedet er 400 år gammelt? -Korrekt.
Fantastisk. Men jeg har et problem.
Jeg vil spise alt, hvad jeg ser.
Sådan viser man et æble.
-Fuji-æbler, og vi er tæt på Fuji! -Ja.
For de lokale er markedet kendt som Kyotos køkken.
Men det er det pæneste køkken i verden.
Hvornår ellers ser man så mange mennesker, og der er stille?
Det er afdæmpet.
Undskyld! Se?
Bortset fra folk, der gestikulerer og slår dig, er det meget rart.
Ja.
Prøv denne Sabazushi.
Sabazushi er en marineret makrelsushi.
Jeg er vild med det.
Okay.
Hov, du går bare til den. Er de okay med det?
-Ja. -Okay.
Det er et stort stykke sushi.
-Den kan deles. -Okay.
Det måtte de meget gerne.
Eller skal jeg bare gnave af den?
Vi skærer et lille stykke af.
Vi gør det, som det bør gøres.
Det er stadig et stort stykke sushi.
-Gør du det? -Ja.
Jeg vil gøre det, han gør.
Det er bare smuk, frisk sushi. Mand.
Kyoto ligger langt væk fra havet,
så det er en måde at holde fisk frisk på.
Klart.
Og det er meget unikt for Kyoto.
God start.
Arigato.
Tak. Kan vi få to? To hamo.
Denne kaldes hamo-ål.
Det er en havål. Ålen her er meget stærk.
Når du har skåret hovedet af, kan det stadig bide dig.
Selv efter den er blevet friturestegt?
Nej.
Arigato. Vi smager.
Forsigtig, det er varmt.
Det er varmt! Meget varmt!
Det smager skønt.
Det er dejligt!
Er det godt?
Her skal vi prøve en dashimaki æggeomelet i Kyoto-stil.
Vi er hurtige.
Dette er vores næste stop.
Kyotos lokale vand er meget blødt og rent.
Sakefremstilling er stor her.
Det er meget sake.
Det smager godt.
Ja. Okay, Kyoto er ret kendte for syltede grøntsager.
Dette er syltet kål.
Kun syltet i en kort periode.
Den er meget let.
En meget undervurderet ret.
Det er også en god drikkesnack.
Heldigvis drikker vi.
Det passer godt sammen.
Det her er håndlavet japansk slik.
Frisk mochi. Det er bynke med søde røde bønner indeni.
Bynke lyder ikke som det lækreste.
Navnet bynke.
Bynke.
Bynke smager godt!
Ja. Det er vores næste stop.
Det ser vildere ud.
Fra den dybe ende af havet.
Vi spiser en del ferskvandsfisk.
-Ja. -Kyoto ligger inde i landet.
Vi skal også prøve koi karpe.
-Karpe? -Ja.
Jeg holder karper i min have som kæledyr.
-Ja. -Jeg har altid villet smage dem.
Hvis det smager godt, så sig farvel til karperne, Monica.
Karper tilberedes med sake, mirin og sojasovs.
Ja, det er rart at vide, at i en nødsituation
har jeg frisk mad i baghaven.
Yuma, du er den bedste!
I dag skal jeg på en af de bedste kaffebarer i Kyoto.
Den hedder Kone og Mand.
Og den fyr, jeg møder der, kaldes Samurai Joe Okada.
Goddag.
Ja, mange tak.
Han er ekspert i alt, hvad der har med samuraier at gøre.
Ikke nok med det, han er den ældste turistguide i hele Japan.
Og du laver samurai-ture her i Kyoto?
Ja, har gjort det i 40, 50 år.
-Men du er jo kun 35 år gammel! -Plus.
Plus. Ja, jeg er også plus. Ja.
Jeg møder den unge mand lige efter hans fødselsdag.
Han er lige blevet 94.
-Skal vi have kaffe? -Lad os.
-Efter dig. -Tak.
Kone og Mand. Navnet lyder ikke specielt lovende.
Konnichiwa.
Jeg er Phil. Dette er Joe.
-Og du er? -Ikumi.
-Kyochi.
-Du hedder Kyoichi? -Kyoichi.
I arbejder sammen, og I bor sammen.
Jeg har aldrig set det fungere, men I klarer det vist.
Vi lader jer være i fred.
Tak.
Jeg sidder med ryggen mod væggen som en god samurai. Ja?
Ninja kommer bagfra.
Jeg føler mig tryg med dig.
-Jeg slås. -Ja.
Jeg har hørt om kaffen, så jeg glæder mig.
De laver ikke mange ting.
De laver en af de bedre kaffer.
Det er kraftfuldt.
Jeg kan ikke sove i nat.
Og så laver de honningtoast med ost.
Det lyder ikke af meget.
Indbydende.
Indbydende, ja.
Men det er meget.
-Fortæl mig om dig selv. -Ja.
Du er født i Japan, men jeg forstår, du også har boet i Amerika?
I Los Angeles.
-Jeg var guide i ni måneder. -Ja.
Det var den vigtigste tid i mit liv.
-Virkelig? -Hvilket påvirker det, jeg har nu.
-Sprog. -Sprog.
Da jeg kom tilbage, bestod jeg statsprøven for at blive
autoriseret turistguide.
For 61 år siden.
Var det svært at bestå?
Kun fem procent af ansøgerne består prøven.
Wow.
Så jeg gør mit bedste for at opnå det, jeg vil.
Anstrengelse med oprigtighed er min filosofi.
Samuraier må ikke lyve.
Klart.
Hvis reglen var i Amerika, havde vi nok ingen politikere.
Du har en god appetit.
Jeg har god appetit. Som du er en samurai, gør jeg det her.
Hvordan jeg klarede mit helbred, er brød om morgenen,
og whisky om aftenen.
Kanpai!
-Kan du tro, at… -For whisky!
…jeg tømmer 110 flasker whisky på et år?
110 flasker.
-Tres år, whisky. Hver aften? -Ja.
Jeg er meget imponeret.
Det er kukuret.
Tiden er gået.
Ja.
Denne smukke lille sti er Filosoffens Sti.
Sent i 1800-tallet var dette det eneste område, hvor filosoffer, forfattere og
kunstnere havde råd til at bo.
Som Brooklyn var i 70'erne.
Det er nu noget af det dyreste i Japan,
for se, hvor smukt her er.
I det tidlige forår er det åbenbart sakura-sæson,
hvilket betyder at kirsebærrene blomstrer, og hele området ser sådan her ud.
Mange restauranter i Kyoto har måske ti pladser.
Jeg så en bar med fire pladser.
Kun åbne fra 17.00 til 21.00.
Man bør bestille bord, eller bedre,
have en ven med forbindelser.
I dag tager Shizuka Anderson mig
til et meget berømt sted her.
Shizuka er japansk-canadisk
og er vært for et online-show kaldet Japan by Food.
Der er så mange fantastiske traditionelle retter i Kyoto.
Så meget god mad,
men noget af det sjoveste, jeg har fået her,
er netop på denne restaurant.
Shizuka er en stor fan af kokken i Kichi Kichi, Motokichi Yukimura…
En…
…der, som I nok kan se, er meget hæmmet.
Ild!
Jeg håber, vi kan få lidt liv i ham.
Med næsten en million følgere
er han blevet berømt for en ret, min far ville elske,
for det er egentligt bare røræg og ris.
Omurice.
-Sojabønne! -Sojabønner!
Ris.
Der er risene.
Wow. Som Tom Cruise.
Tom Cruise?
Ligesom Tom Cruise.
Demi-glace sauce!
-Den skal tages af varmen. -Klar?
-Klar. -Det er meget blødt.
I guder.
-Klar? -Klar.
Showtime!
-Er det ikke smukt? -Det smukkeste.
Demi-glace oksekødsauce.
Giver bitter smag.
-Værsgo! -For mig?
Vi deler, ikke?
Jeg tror, vi får en hver.
Tak.
Godt, så kører vi.
-Tak. -Det var smukt.
Tusind tak!
-Tak. -Tak!
Og nu til maden.
-Godt? -Jeg ligner ham nu.
Hej!
Glad.
-Den er perfekt. -Det er den.
Musik! Tænd!
En, to, tre, fire!
Du godeste!
Alle danser i baggrunden, så fedt.
Bravo.
-Bravo. -Tak.
Et stående bifald.
Er det ikke sjovt?
Aldrig har jeg set folk gå sådan amok over en omelet.
Heller ikke mig.
Når man er omgivet af så meget skønhed,
vil man gerne dele det.
Så jeg tog min meget bedre halvdel med.
Monica.
Vi bor i Gion, Kyotos geishadistrikt.
Geisha betyder kunstner, og man kan helt sikkert se hvorfor.
Hver bevægelse, hver fold i tøjet, hver tone, de synger.
Det hele er mestret med præcision i mange år.
Her en erfaren geisha, der optræder med en slags geisha-lærling,
kaldet en maiko.
Vi får hjælp af Reiko Yokota til at finde vej i denne verden.
Hun er en dygtig konditor her i Kyoto.
Maiko-traditionen startede for 300 år siden.
De er 18-årige piger.
Og de øver sig i disse huse for at lære te-kunst og danse-kunst.
-Alt er så minutiøst, ikke? -Jo.
Det er et gammelt ritual, som de mestrer til fulde.
-Jeg elsker tempoet i alt. -Ja.
Det føles så rigtigt og roligt.
Ja. Smukt.
Der er noget vidunderligt over hver eneste detalje.
Tak.
Når man tager sig så god tid
for at opnå denne perfektion…
Det regnes for en kunst at opvarte en gæst.
Du tager den op med din venstre hånd, og så drejer du den med uret to gange,
så fronten ikke er foran dig, for at vise din respekt.
Præcis.
Én…
-To. -…to. Okay?
Helt fint.
-Værd at vente på. -Hvorfor kan Starbucks ikke være sådan?
De venter på os så længe?
Ja.
Ved I, hvad kaiseki betyder?
Det betyder faktisk en smagemenu.
Denne madstil findes over hele verden,
og et af de bedste mennesker i verden til at lave det hedder René Redzepi.
Han åbnede en restaurant i København ved navn Noma.
Noma har selvfølgelig tre Michelin-stjerner
og er blevet kaldt verdens bedste restaurant af anmeldere.
Sikke et held, at jeg er her i de sidste dage,
hvor Noma har sin Kyoto pop-up.
Den heldigste mand, du nogensinde har set.
Min kære ven Julia Hwang kommer med mig på Noma.
Hun driver firmaet Inner Trend,
og jeg er så glad for, hun er her i Kyoto, mens jeg er her.
Julia, tak.
Åh gud, jeg kan ikke tro det.
Kanpai.
René tog i øvrigt over 100 mennesker med fra København.
Han ville have, at hele personalet skulle lære, hvordan det er her i Kyoto.
Hvornår kom du til Kyoto?
Jeg er født og opvokset i Japan.
Kyoto er en udflugtsby.
Det er et af de største udflugtsmål i Japan.
Skål.
Skål. Jeg er så glad for, du er her.
Jeg er så… Tak.
Sikke en øl.
-Denne øl. -Det er god øl, ikke?
Tyskerne bør være bange.
Retten her er shabu-shabu. Lad mig tage låget af.
Ja.
Den koger stadig.
Det er det japanske lertøjs kvalitet.
Det holder på varmen. Så det simrer stadig.
Fem meget forskellige slags tang.
Hvor er det smukt.
Hver enkelt er et mesterstykke.
Jeg har aldrig smagt noget lignende.
-Man smager næsten koral… -Jeg elsker den her.
-Som vandmelon. -Jeg elsker det.
Det er som at spise vandmelon, men du spiser tang.
I skal lige se dette, for vi vil…
Den reje er så sandelig frisk.
-Det er jeres næste ret. -Måske aner han noget.
Han ved, der sker noget.
Nogle af ingredienserne er nok knap så glade,
men vi spiser det hele.
Selv pynten.
Det er en citron. De har taget skrællen af.
Den citron…
Var det en citron?
Det var som citronslik.
Tak.
-Og det er ren citron? -Det er en citron.
Spis det som et æble.
Hvad? René, pas på.
Er den ikke blevet tilberedt?
Nej.
Det er fra øen Shikoku.
Jeg lærte noget nyt.
Og se her. Det er den sprælske reje.
Toppet med en pasta af havtorn,
madagaskarpeber og tangsalt.
Vi har lige pillet den, så den hopper måske.
Tag i hovedet. Tag en eller to bid.
-Det gør det af med ham. -Ja.
Okay.
Nogle mennesker er måske sarte.
Men ikke mig.
Sikke en dejlig smag.
Hallo.
Du godeste.
-Tal om papirtynd. -Værsgo. Papirtynd.
Dette er blæksprutte, marineret i whiskyeddike
og lagt på is.
Du godeste.
Hvad er det? Det er som et smukt stykke sashimi
med alle de krydderier, jeg aldrig har spist før.
Har du?
-Og får det sikkert aldrig… -Jeg fatter…
Dernæst sprød miso med marineret, rå reje
og ferskenharpiks kogt i dashi.
Glemte jeg at nævne disse små sorte pletter af krydderier?
Det er myrer.
Det er genialt, ikke?
Myren er rettens salt.
Måske er dette det hotteste spisested
-i verden, netop nu. -Helt sikkert.
René afslutter showet med bambus serveret i en kold blækspruttebouillon.
Er det bambusskud?
-De her er. -Hold da op!
Det er bambusskud.
Jeg får en besked fra dig gennem maden.
Du kom ikke for at påvirke japansk mad.
Du kom her for at blive påvirk…
Selvfølgelig har jeg altid været så inspireret af Japan.
Og af denne by Kyoto, som er hovedstaden af kaiseki,
som er en sæsonbestemt smagemenu, der går flere hundrede år tilbage.
Det gør man også i Noma.
Folk mener, at franske kokke kom til Kyoto i 50'erne og 60'erne.
Det var dengang man begyndte at se smagemenuer i Europa.
Hvor smagemenuen kom fra.
Måske har det, vi spiser på fine restauranter
i Vesten, faktisk sine rødder i denne by.
Så frisk og let.
Jeg kan ikke takke dig nok for denne tjeneste.
Det er noget helt særligt.
Jeg ved, hvor din næste pop-up er.
-Hvor? -Mit hus.
Et te-ordsprog, der hedder ichi-go ichi-e, siger
at man ikke kan genskabe øjeblikket.
Jeg spiser måske den samme middag, René laver måske til os,
måske med de samme ingredienser,
men du kan aldrig genskabe øjeblikket.
Så for mig er det som den ultimative ichi-go ichi-e,
som jeg virkelig skal værdsætte.
Jeg føler det samme. Jeg er rørt.
At dele det med dig, min ven, er en smuk ting.
-Tak. -Helt utroligt smukt.
Nærbutikker er lidt anderledes her.
Jeg elsker altid at tjekke snackafdelingen.
Lad os se på udbyttet.
Her er noget, man ikke ser hver dag.
Agurk i en pose.
Det er forfriskende og dejligt.
Det gemmer jeg til senere.
Jeg tror, det er tørret fisk.
Jeg fik lige en lugt af fisk.
Ja, det er fisk.
Jeg kunne nok nyde det på den rigtige dag.
Dette er ikke den dag.
Tørret moden mandarin.
Ja. Vent, jeg er forelsket i de her.
Det er til vores ven Emilio, der arbejdede i ZPZ.
Han sagde, "Hvis nogen skal til Japan, så tag en Crunky med til mig."
Emilio.
En anden må tage Crunky med hjem til dig.
Den gør mig lidt nervøs.
Hvad er det?
Hvad er det her?
Okay. Hvad fanden?
Den bobler. Den gør sådan her.
Man skal nok ikke tage en stor slurk.
Der er kun én kur mod det.
Mød en kok, der siger, han ikke er kok, men en landmand.
Og han dyrker sin egen boghvede.
Og det er, hvad denne restaurant er.
En restaurant med boghvedenudler.
Boghvedenudler kaldes soba,
og René Redzepi siger, at dette er en af hans yndlingsrestauranter i verden.
Så Monica og jeg er med René Redzepi og hans kone Nadine på Juu-go.
Dette er Akiya Ishibashi.
-Mange tak. -Det er en ære at møde Dem.
De siger, du har verdens bedste soba.
Mon dog.
Nej? Hvor er det så? Så går jeg der.
Så du både dyrker boghveden og laver nudlerne?
Ja, det hele.
-Alt. -Wow.
Man starter med grød.
Det ser ikke ud af meget.
Hvis man fik det et andet sted,
ville man sige, "Ellers tak." Så smager man og siger,
"Åh. Ja, det smager fantastisk."
Og det vækker næsten barndomsminder
om både varmt og koldt havregryn.
Konsistensen er så dejlig.
Da jeg var barn, kom jeg altid meget lidt mælk i,
fordi jeg kunne lide denne konsistens.
Jeg har aldrig smagt noget lignende siden.
Alle syntes, jeg var skør dengang.
Også nu.
Han er ikke egentlig traditionel, for han tænker moderne.
Ja…
Han vil gøre fremskridt og skabe bedre landbrug.
Han vil lave bedre nudler.
Han ruller nudlerne ud.
-Ja. -Se hans bevægelser.
Det kræver nogle gode muskler.
Han banker boghveden til underkastelse.
Kan du se hans tryk? Det er ikke nemt.
Man ser også, at han slet ikke bemærker os.
Han er helt fokuseret på nudlerne.
-Han er i zonen. -Nemlig.
Det er det dejlige ved at komme her, at man kan opleve håndværkere,
der er så dedikerede.
Og de vil gøre alt selv.
Det handler ikke om at få en overskudsgrad på 20 procent.
Det føles ikke sådan.
Den anden og sidste ret ankommer.
-Får vi en hver? -Ja.
Det er bare en stor tallerken nudler.
Lidt sauce ved siden af. Det er alt.
Først smager vi det uden noget.
Ja.
Mærk konsistensen. Det føles godt.
Og så hælder du halvdelen af dette i saucen.
Så tager man nogle af de nudler, og så dypper dem…
Og så slubrer man.
-Okay. -Klar? En, to, tre.
Godt klaret.
-Det kunne jeg mærke. -Jeg følte det.
Hele verden sagde bare, "Næste."
Følg med mig til denne smukke ting i Kyoto.
Det er Kozmoz New York Coffee,
drevet af en californier ved navn Barry Wyatt.
Hvordan har du det?
Fint som frøpels.
Barry kom hertil på en mission.
Helt reelt.
Vi kom hertil fra vores kirke, fordi der var et stort jordskælv,
og jeg var ansvarlig for den sociale kontakt.
-Skønt. -Og har været her siden.
Wow. Fortæl alle, hvad denne café ellers laver.
-Vi underviser i engelsk. -Ja.
Og vi gør noget for at skaffe indtægter,
som vi kan investere i samfundet.
Og heldigvis er det dette.
-Tacos og ris. -Smukt.
-Og en Kozmoz deluxe cheeseburger. -En smuk burger.
-Det her er Amerika! -Ja!
Alle indtægter fra engelsk-skolen og caféen
går til socialt arbejde.
Jeg hjælper gerne. Især på denne måde.
Åh ja!
-Barry! -Var det godt?
Jeg elsker den!
Hver uge sender Barrys team leverancer til deres madbank,
og skræddersyr hver kasse til modtagerens behov.
Forklar, hvordan du involverer folk,
og hvad I laver her.
Fra Amerika får vi praktikanter.
De kan være involveret i alt fra IT
til at lave burgere og hjælpe med at pakke kasser.
-Ja. -Og undervise i engelsk.
Dejligt. Du gør det godt.
-Tak, min ven. -Tak.
Al overskuddet fra Kozmoz går til lokale børnehjem,
herberger og opsøgende arbejde.
Hvis du ikke kan være frivillig eller praktikant,
kan du donere lige her.
Her er Imamiya-templet.
Det blev bygget for over tusind år siden under en pest.
Dens navn betyder "nybygget,"
hvilket gav mening dengang.
Uden for templet er en slikbutik,
hvor jeg møder en ny ven.
Jacob Kear var kok på Noma. Nu har han sin egen restaurant,
der hedder Lurra.
Vi tager derhen til middag.
Men lige nu tager han mig til en gang aburi-mochi,
og selvom det ligner frokost, er det faktisk dessert.
Det ligner kylling.
Nej, det er mochi-kage
overtrukket med kinako, ristet sojapulver.
Og den er lavet på samme måde, som den er blevet lavet i tusind år.
Stedet her er fra 1656.
Omkring 1656.
Hvor gammelt er stedet overfor?
Mere end tusind år gammelt.
Over 1.000 år. Ingen gider komme der mere.
De tager det nye.
Se de damer.
De holder dem på disse spyd,
og de forkuller dem,
de smelter dem næsten, og så de putter den søde miso på dem.
-Laver de ikke andet? -Det er alt.
Det er det, jeg elsker. Specialisere, og så gøre det perfekt.
De gør det perfekt. Det kalder vi shokunin.
Vi kunne bruge lidt shokunin i Amerika.
Sandt nok.
Arigato.
Tak. Hav en god dag.
Når du har bestilt,
tager du plads i det smukke lille tehus ved siden af.
Sko af!
-Sidde her? -Endelig.
Ja. Lettere sagt end gjort.
-Går det, Phil? -Jeg bliver aldrig munk.
-Se. Hej! -Her er den.
Tak.
Vidunderligt.
-Tak. -Tak.
Der er de.
-Lad os smage dem. -Lad os.
Bare klistret riskage, varmet over grillen
og så en sød hvid miso på.
Standard eller den ekstra store portion?
Standard.
Man får alt med.
Har du smagt den?
Hvad minder det dig om?
Skumfiduser.
Det er derfor, vi er brødre.
-Præcis, hvad han sagde. -Ristede skumfiduser.
Men med mochi i denne smukke, søde sauce.
Ikke for sød.
-Det kendetegner en god konditor. -Ja.
Folk husker.
-Sikke en lækkerbisken. -Så enkelt.
Og den er tusind år gammel.
Hvor vildt.
Kan man sætte det i perspektiv?
En tusind år gammel butik sælger det her.
Helt uændret.
Helt ens.
Og det er det smukke ved Kyoto.
Ikke?
Og vi har Dunkin' Donuts.
Det her er dejligt.
Phil!
-Hej! -Der er min ven.
Jeg må sige det.
Det er lige meget, hvor jeg tager hen i verden,
så skal jeg se det her.
Jeg ved ikke, hvad det er. Måske får en klynkende jøde…
mig til at føle mig så godt tilpas.
Det har en meget gemütlich følelse. Hele serien.
Jeg kunne ikke elske dig højere, før du sagde det,
og nu dobbelt, tredobbelt, firdobbelt.
Og du er lidt småsløj?
-Er du okay? -Jeg var.
Det var en stor sag at nette mig op sådan her.
Jeg tænkte, at Judy Gold ikke så ud af alverden.
Hun gjorde ikke noget særligt.
Men Peter, min homoseksuelle eksmand,
sagde, "Nej, tag lidt læbestift på."
Du ved nok.
Du ser fantastisk ud. Har du været i Kyoto?
Aldrig i Kyoto, og det har jeg altid villet.
Vi bør lave en episode, hvor vi kun går på økologiske restauranter,
fordi man er, hvad man spiser.
Jeg ved ikke…
Du tager vel alle mulig slags medicin i din alder, ikke?
Jeg elsker dig.
Du er en reklame for det, du vist er fortaler for,
for se bare på dig.
Havde vi gået på den jødiske skole sammen,
ville du have været min første flamme.
Hvor er du sød. Det var så sødt sagt.
Min far fortalte jo altid en joke,
og i dag ville jeg ære dig ved at lade dig fortælle en joke for ham.
Jeg er så taknemmelig. Til ære for din far…
Tak.
Gud siger til Adam, "Jeg har en gave til dig."
"Gaven er kvinden. Og hun vil gøre alt, hvad du siger."
"Hun er altid enig i alt, du siger,
hun vil altid have sex med dig,
og hun vil lave mad og gøre rent hele tiden."
Adam spørger, "Hvad vil en gave som denne koste mig?"
Og Gud sagde, "En arm og et ben."
Og Adam tænkte, "Hvad giver et ribben mig?"
Den var flot. Det er en god joke.
Jeg brugte et ribben. Ved du, hvad jeg fik?
Hvad?
Er hun… Åh, Monica!
Hej, min kære!
Du ser så sød ud! Det er så godt at se dig!
Jeg elsker dig.
I lige måde. Mange tak, venner.
Skal jeg lægge på nu?
Fran Drescher, alle sammen.
En ting til.
Vi skal have vores gensynsmiddag,
en sidste middag på en fabelagtig restaurant ved navn Lurra.
Lurra er Jacob Kears restaurant.
-Hej. -Hejsa.
Hej.
Hvordan går det?
Mine nye venner.
Det er Shoto, der arbejder på programmet.
Her er min ven Andy Marsden, den bedste madguide i Osaka.
Se lige det personale!
-Jacob. -Hej!
Godt at se dig.
Jeg fik et kys.
Vi kysser nu.
Kampai!
-Vil du have noget whisky? -Allerede?
-Efter det her? -Efter det her.
Til den første ret har vi østers
fra Hiroshima-regionen,
med en sauce lavet af ristet gær og røget smør.
-Tak. -Østersen er allerede skåret til. Så…
Aha, Så to bidder, folkens.
Det ser så godt ud.
Næste ret er ørred fra Iwates-bjergene.
Vi tog tang, lavede en pose og lagde ørrederne i.
-Okay. -Wow!
Sikke nogle måltider, vi har fået.
Bravo.
De er lækre.
Det smager skønt.
Konceptet bag denne ret er solen, jeg ser på gården hver morgen.
Vi lavede en lille galette af aubergine.
Når man lægger dette i midten,
ligner det lidt…
En solsikke.
Saucen ligner en tallerken.
Ja.
-Børn og deres Instagram. -Ja.
Kone og mand. Synes I om det?
Kone og mand.
-Shoto, er det godt? -Dejligt.
Jeg har aldrig før smagt den slags mad i mine 94 år.
Det er specielt.
Jeg elsker det.
Vild med det.
Tusind tak.
Takket være dig.
Virkelig?
Uden dig var jeg ikke her.
Okay. Det står lige.
Senere kan han vise, hvordan han skærer frugt.
Denne middag er alt, hvad jeg elsker ved Kyoto.
Udover en omhyggelig ærbødighed for skønhed og orden
er der varme, venskab og endda velkomne overraskelser.
Dette er min ven René.
Undskyld, jeg bare kommer.
Det er jeg glad for.
Det er en dejlig overraskelse. René pakkede hele Noma Kyoto ned.
Det var hans sidste dag, og han havde
stadig tid til at hilse på.
-Vi rejser. -Det er trist, ikke?
Efter måneder her, Efter kun en uge er jeg trist.
-Jeg kan forestille… --Fem måneder.
Ja? Det er det mest specielle sted.
Et godt sted med gode folk.
Jeg har besøgt mange smukke steder. Du har set dem her.
Men Kyoto,
jeg mener, fra det øjeblik, jeg kom hertil,
var det det mest udsøgte sted, jeg nogensinde har været.
Templerne.
Naturen.
Butikkerne.
Hver eneste bid mad.
Man kommer næsten til at græde.
Jeg har haft det så godt hele ugen, så jeg har tænkt på min sidste dag her.
Og jeg har været lidt trist.
Der var noget, jeg følte, fra det øjeblik jeg ankom,
nemlig, at selv mens jeg er her,
ved jeg, at jeg vil savne det.
Jeg er ikke den første, Kyoto har påvirket på denne måde.
Jeg fandt en digter ved navn Matsuo Bashō,
som levede i 1600-tallet.
Han skrev et haiku.
"I Kyoto, når jeg hører gøgen,
længes jeg efter Kyoto."
I Kyoto længes jeg efter Kyoto.
Det sagde han i 1600-tallet.
Jeg siger det nu.
Tekster af: Hans Martin Jensen .