Just det. Akta dig för mig, Richard.
En glad och hungrig man
Reser över hav och land
Han försöker att förstå
Konsten med pasta, fläsk Kyckling och lamm
Han kör till dig
Han flyger till dig
Han sjunger för dig
Och dansar för dig
Han skrattar med dig
Och gråter för dig
-Han ber bara om en sak i gengäld -Nån som matar, nån…
Kan nån
Kan nån mata Phil?
Mata honom nu
Om du sett det gamla PBS-programmet vet du att jag besökt Japan förr.
När jag såg Tokyo tänkte jag:
"Wow, det är som ett flipperspel. Så hektiskt. Helt galet."
Det är det delvis.
Kyoto är raka motsatsen.
När man kommer till Kyoto så…
Jag har aldrig besökt en plats där jag känt sån stillhet…
…och sån ro, frid och skönhet.
Det är en stad, men den tystaste stad jag besökt.
Sekunden jag kom hit kändes det som en dröm.
Som om jag flöt nedför gatan.
Så fantastiskt är det.
Jag kommer till hotellet och tittar ut på den kristallklara bäcken
som är kanske 15 cm djup
och som porlar över stenar förbi flera hundra år gamla hem.
Då slår det mig.
Jag har bara en vecka här. Det är inte tillräckligt.
Här finns över 2000 forntida tempel och helgedomar att upptäcka.
Ja, de byggde en stad runt det, men de har också bevarat det vackra.
Man kan gå i en stad, plötsligt vända sig om
och svepas till ett annat århundrade.
Givetvis syns den här skönheten även i maten.
Yuma Wada leder matrundturer
och hans favoritställe att visa folk är Nishikimarknaden.
En av världens främsta marknader.
Varför? Det ska ni få se.
-Hur länge har du lett matrundturer? -I över sju år.
Hur började du?
Jag brukade jobba i USA och gjorde några matrundturer där.
Då fick jag idén att jag kan ta det med hem.
Japan har mycket historia och god mat också, så…
Jag ser skyltar. "Ät inte medan du går."
-Är det oförskämt i Japan? -Ja.
-Marknaden är 400 år gammal? -Korrekt.
Den är otrolig men det finns ett problem.
Jag vill äta allt jag ser.
Så här lägger man upp äpplen.
-Fuji-äpplen, och vi är nära Fuji! -Ja.
Invånarna kallar marknaden "Kyotos kök".
Men det är det finaste kök jag sett.
När är en folkmassa någonsin så här tyst?
Det är civiliserat.
Förlåt. Ser du?
Förutom folk som gestikulerar och slår till dig är det trevligt.
-Ja. -Jag vill att du provar Sabazushi.
-Sabazushi är marinerad makrillsushi. -Toppen. Låter gott.
Okej.
Du bara öppnar den? Är de okej med det?
-Ja. -Okej.
-Det är en stor sushibit! -De kan dela den åt dig.
Det får de gärna göra. Eller ska jag bara ta den och äta den?
-Vi brukar dela den i små bitar. -Då gör vi som man ska.
Det är ändå en ganska stor sushibit.
Tar du också en bit? Jag vill äta den som han gör.
Jättegod, färsk sushi. Jösses.
Kyoto ligger långt ifrån havet så det är ett sätt att konservera fisk.
-Just det. -Det är väldigt unikt för Kyoto.
Redan gott.
Arigato.
Tack. Kan vi få två hamo?
Det här är hamo-ål.
En japansk saltvattenål. Den här ålen är väldigt stark.
Den kan bita en trots att huvudet är avskuret.
Kan den bita mig efter att den blivit friterad?
Nej.
Arigato. Då kör vi.
Akta, det är varmt.
Varmt! Jättevarmt!
Jättegott.
Det är gott!
Är det gott?
Här ska vi prova en dashimakiomelett i Kyoto-stil.
Vi skyndar oss.
Vårt nästa stopp.
Kyotos vatten är väldigt mjukt och rent. Sake-tillverkning är populärt här.
Mycket sake för en person.
-Gott! -Ja.
Kyoto gillar sina inlagda grönsaker.
Det här är inlagd kål. Den är bara inlagd en kort tid.
Den är väldigt lätt.
-En av världens mest underskattade rätter. -Och gott till drickat.
Som tur är dricker vi.
Det passar bra ihop.
Det här är japanskt handgjort godis.
Färsk mochi. Gråbo med söta röda bönor i.
Gråbo låter inte supergott.
Namnet… "Gråbo."
Gråbo!
Jag gillar gråbo!
Okej. Det är vårt nästa stopp.
Det här ser tuffare ut. Nu är vi ute på havets djupa ände.
I vår kultur äter man sötvattensfisk för Kyoto ligger inåt i landet.
Vi ska prova koikarp också.
-Koikarp? -Ja.
Jag har koikarpar i trädgården, som husdjur.
-Ja. -Jag har alltid velat smaka en.
Är det här gott kan du säga adjö till firrarna, Monica.
Koikarp tillagas med sake, mirin och soja.
Det är sköt att veta i nödfall…
…har jag ett matförråd i trädgården.
Du är bäst, Yuma!
Idag ska jag till ett av de bästa kaféerna i Kyoto.
Den heter Wife & Husband.
Killen jag ska träffa där heter Samurai Joe Okada.
Hej.
Tack så mycket.
Som ni kanske kan gissa är han expert på allt samurajer gör.
Dessutom är han den äldsta turistguiden i hela Japan.
Och du leder samurajrundturer i Kyoto?
Ja, i 40, 50 år.
-Men du är ju bara typ 35. -Plus.
Plus. Jag är också plus.
Jag träffar denna unga man strax efter hans födelsedag.
Han fyllde precis 94.
-Ska vi ta lite kaffe? -Låt oss.
-Gärna. -Tack.
Wife & Husband… Namnet låter inte lovande.
-Konnichiwa. -Konnichiwa.
Jag heter Phil. Det här är Joe.
-Och du? -Ikumi.
-Kyoichi.
-Du är Kyoichi. -Kyoichi.
Ni jobbar ihop och bor ihop.
Jag har aldrig sett det funka men ni verkar lyckas.
Vi ska låta er vara.
Tack.
Jag sätter mig med ryggen mot väggen som en samuraj.
-Ninjor kommer bakifrån. -Jag känner mig trygg med dig här.
-Jag skyddar dig. -Ja.
Jag har hört talas om det här kaffet.
De har inte mycket på menyn. De har ett av världens godaste kaffen…
-Starkt. -Jag lär inte kunna sova ikväll.
…och de har en honungstoast med ost.
Det låter inte så speciellt…
Vacker.
Vacker, ja.
…men det är det.
-Berätta om dig själv. -Okej.
Du är född i Japan men har också bott i USA?
I Los Angeles.
Jag var turistguide i nio månader.
Det var den viktigaste tiden i mitt liv.
-Verkligen? -Den ledde till det jag kan nu.
-Språket. -Språket.
Efter att jag åkt hem klarade jag provet för att bli licensierad turistguide.
Det var 61 år sedan.
Var provet svårt?
-Bara fem procent klarar provet. -Oj.
Jag gör mitt bästa för att lyckas med det jag vill göra.
Ansträngning med uppriktighet är min filosofi.
-Samurajer får inte ljuga. -Just det.
Hade vi den regeln i USA skulle vi inte ha några politiker.
Du har god aptit.
Det har jag. Du är samuraj och det här är vad jag gör.
Jag höll mig frisk genom att äta bröd på morgonen
och dricka whisky på kvällarna.
Kanpai!
-Kan du tro… -Skål för whisky!
…att jag dricker upp 110 flaskor skotsk whisky på ett år?
Etthundratio flaskor.
-Whisky varje kväll i 60 år? -Ja.
Väldigt imponerande.
Det är gökuret.
Vår tid är slut.
Ja.
Den här vackra lilla stigen kallas Filosofens stig.
På slutet av 1800-talet var det bara här som filosofer, författare
och konstnärer hade råd att bo.
Ungefär som Brooklyn på 70-talet.
Det här är nu ett av japans dyraste områden.
För titta så vackert det är.
Under tidig vår är det sakurasäsong.
Det betyder att körsbärsträden blommar och hela området ser ut så här.
Många av restaurangerna i Kyoto har plats för tio gäster.
Jag såg en bar med plats för fyra. Och de hade bara öppet mellan fem och nio.
Nog bäst att förboka, eller att ha en vän som känner nån.
Idag ska Shizuka Anderson visa mig en väldigt berömd plats.
Shizuka är japan-kanadensare
och leder en show på nätet som heter Japan by Food.
Det finns så många otroliga traditionella rätter i Kyoto.
Så mycket god mat.
Men mest kul i Kyoto har jag nog haft på den här restaurangen.
Shizuka är ett stort fan av Kichi Kichis kock Motokichi Yukimura…
Ett…
…som ni säkert märker är väldigt blyg.
Eld!
Jag hoppas bara att han öppnar upp.
Han har nästan en miljon följare
och är internet-känd för en rätt min far skulle älska,
för det är egentligen bara en lös omelett på ris.
Omurice.
-Sojabönor! -Sojabönor?
Ris.
Där har vi riset.
Du är som Tom Cruise.
-Tom Cruise? -Han sa att du är som Tom Cruise.
-Demiglace-sås! -Demiglace-sås.
-Den måste av från värmen. -Redo?
-Redo. -Väldigt mjukt.
Gud.
-Redo? -Redo.
Showtime!
-Är inte det vackert? -Otroligt.
Demiglace-sås. Kalvfond och köttsky.
Smakar bittert och lite sött.
-Till mig? -Ja.
-Vi delar, va? -Jag tror vi får varsin.
Tack.
Okej, då äter vi.
Tack!
Tack så mycket!
-Tack själv. -Tack!
Kan vi äta nu?
-Gott? -Jag blir som dig.
Glad.
-Den är perfekt. -Det är den.
Musik! Starta!
Ett, två, tre, fyr!
Jösses!
Alla där bak dansar. Jag älskar det.
Bravo.
-Bravo. -Tack!
Stående ovationer.
Kul, va?
Jag har aldrig sett nån så exalterad över en omelett.
Ja. Samma här.
När man är omgiven av så mycket skönhet
känns det fel att inte dela den.
Så jag tog med min mycket bättre hälft.
Monica.
Vi bor i Gion, Kyotos geishadistrikt.
Geisha betyder artist, och man ser varför.
Varje rörelse, varje tygveck, varje ton de sjunger.
De har tränat på det i åratal.
Det här är en erfaren geisha som uppträder med en lärling,
en så kallad maiko.
Reiko Yokota leder oss genom upplevelsen.
Hon är en skicklig konditor i Kyoto.
Maiko-traditionen är 300 år gammal.
De är 18-åriga flickor.
De lärs upp för att lära sig teets konst och dansens konst.
-Allt är så noggrant. -Ja.
Det är en gammal ritual som de har bemästrat.
-Jag älskar tempot. -Ja.
-Det känns väldigt ordentligt och lugnt. -Ja, det är vackert.
Det är nåt så vackert i varje detalj av varje rörelse.
Tack.
När man lägger sån tid och omsorg
och den här nivån av perfektion…
Det anses vara en konst att underhålla gäster.
Man tar den med vänster hand och vrider den medurs två gånger
så att framsidan inte pekar mot en, för att visa respekt.
Exakt.
Ett…
-Två. -…två. Bra så?
Varsågod.
-Det är värt väntan. -Varför är inte Starbucks så här?
-Och de väntar tills vi är klara? -Ja.
Vet du vad kaiseki betyder?
Det betyder avsmakningsmeny.
Det sättet att äta finns världen över
och en av de bästa i världen på det är René Redzepi.
Han öppnade en restaurang i Köpenhamn som heter Noma.
Noma har fått tre Michelinstjärnor
och kritiker kallar den för världens bästa restaurang.
Vilken tur att jag är här de sista dagarna som Noma har sin popup-restaurang i Kyoto.
Jag har kanske mest tur i hela världen.
Kin kära vän Julia Hwang gör mig sällskap på Noma.
Hon driver företaget Inner Trend
och jag är så glad att hon är i Kyoto samtidigt som jag.
Tack, Julia.
Gud, jag kan inte fatta det.
Kanpai.
René tog med sig 100 anställda från Köpenhamn för det här.
Han ville att hela personalen skulle få uppleva Kyoto.
När var din första gång i Kyoto?
Jag är född och uppväxt i Japan.
Man åkte på utflykt till Kyoto.
Det är ett av de främsta utflyktsmålen.
-Skål. -Skål. Jag är så glad att du är här.
Jag är så… Tack.
Gud, den här ölen…
-Den här ölen… -God öl, va?
Tyskarna bör vara oroliga.
Det här är shabu-shabu. Jag ska visa er.
Det kokat fortfarande.
Sån är kvaliteten av japanskt lergods. Det håller värmen så bra.
Fem väldigt olika sjögräs.
Gud så gott.
Vart och ett gör en mållös. Jag har aldrig smakat nåt liknande.
-Det är som korall… -Jag älskar den.
-Som vattenmelon. -Jag älskar det.
Som att äta vattenmelon, fast det är sjögräs.
Jag ska bara visa er det här, för vi ska…
Det var en väldigt färsk räka!
-Det här är nästa rätt. -Han kanske vet nåt.
Han vet att nåt är på gång.
Vissa av ingredienserna kanske inte är så pepp
men vi äter allt. Till och med garneringen.
Det här är citron. De har tagit av skalet.
Den citronen…
Var det citron?
Det var som citrongodis.
Tack.
-Det var bara ren citron? -Det var citron.
-Man kan äta den som ett äpple. -Va? Var försiktig, René.
-Det var inte behandlad? -Nej
Den är från ön Shikoku.
Idag har jag lärt mig nåt.
Och titta här. Den flyktbenägna räkan.
Toppad med en kräm av inhemsk havtorn, grönpeppar och sjögrässalt.
Det kanske rycker i den lite fortfarande. Lyft i huvudet och ta en, två tuggor.
-Nådastöten. -Ja. Smaklig spis.
Okej.
Vissa skulle bli äckelmagade av det här men inte jag.
Underbar smak.
-Hejsan. -Gud.
-Snacka om lövtunn. -Då kör vi.
Det här är sepiabläckfisk som marinerats i whiskeyvinäger
och sedan lagts på is.
Herregud.
Det är som en jättegod bit sashimi
med en massa kryddor som jag aldrig smakat förr.
-Har du? -Nej.
-Och jag får nog aldrig smaka dem igen. -Jag…
Och efter det, ett misokex med rå, marinerad räka
och persikosav som tillagats i dashi.
Och jag glömde nämna kryddningen.
Det är myror.
Det är genialt. Myrorna är rättens salt.
Det här är kanske världens mest eftertraktade restaurang just nu.
Absolut.
René avslutar med bambu som serveras i kall bläckfiskbuljong.
Är det bambuskott?
-De här är det. -Gud!
Bambuskott.
Du förmedlar ett budskap genom maten.
Du kom inte hit för att influera japanska mat
-utan för att bli influerad… -Givetvis.
Jag har alltid inspirerats av Japan
och av staden Kyoto, kaisekins huvudstad.
Det är en säsongbetonad avsmakningsmeny som funnits i hundratals år.
Det är vad du gör på Noma.
Man tror att franska kockar kom till Kyoto på 50- och 60-tal.
Det var då man började se avsmakningsmenyer i Europa.
Det var här den kom ifrån.
Det vi äter på fina restauranger i väst kan ha sina rötter i den här staden.
Så uppfriskande och lätt.
Jag kan inte tacka dig nog för den här upplevelsen.
Det är helt otroligt.
Jag vet vad din nästa popup bör vara. Hemma hos mig.
Det finns en teceremoniterm, "ichi-go ichi-e".
Att man inte kan återskapa ögonblick.
Jag kan äta samma middag, René kan laga åt oss,
kanske med samma ingredienser,
men man kan aldrig återskapa ögonblicket.
För mig är detta det ultimata ichi-go ichi-e
som jag verkligen måste hålla kärt.
Jag känner mig också känslosam.
Att få dela stunden med dig är så fint.
-Tack. -Helt fantastiskt.
Närbutiker är lite annorlunda här.
Jag spanar alltid in gången med snacks.
Ska vi se vad vi hittade?
Det här ser man inte varje dag.
Gurka i påse.
Så uppfriskande och god.
Den sparar jag till sen.
Det här är nog torkad fisk.
Där kom fiskdoften.
Jajamän. Riktigt fiskig.
Nån dag kan det nog vara gott.
Men inte idag.
Torkad mogen mandarin.
Ja! Jag älskar dem här.
Det här är för vår vän Emilio som jobbade på ZPZ.
Han sa: "Om nån åker till Japan, ta med lite Crunky hem till mig."
Emilio!
Nån annan får ta med Crunky hem till dig.
-Den här är lite läskig. -Vad är det?
Vet du vad det är?
Man lever bara en gång.
Den bubblar, den låter så här…
Det ska man inte ta en stor klunk av.
Bara en sak råder bot på det.
Nu ska ni få träffa en kock som säger att han är bonde.
Han odlar sitt eget bovete.
Det är vad den här restaurangen är.
En restaurang för bovetenudlar.
Bovetenudlar kallas soba
och René Redzepi säger att det är en av hans favoritrestauranger i världen.
Så Monica och jag gör René och hans fru Nedine sällskap på Juu-go.
Det här är Akiya Ishibashi.
-Tack så mycket. -Det är en ära.
-Mina vänner säger att din soba är bäst. -Det tror jag inte.
Inte? Vem har bättre? Då går jag dit.
Du både odlar bovetet och gör nudlarna?
Ja, allt.
-Allt. -Wow.
Man börjar med en gröt. Den ser inte mycket ut för världen.
Hade den serverats på nån annan restaurang hade man tvekat, men sen smakar man den…
"Oj. Den är jättegod."
Den väcker barndomsminnen till liv av varm eller kall gröt.
Konsistensen är så tröstande.
Som barn hade jag alltid jättelite mjölk i
för jag ville ha den här konsistensen.
Jag har aldrig ätit nåt liknande sen dess.
-Alla tyckte att jag var knäpp. -Det gör de fortfarande.
Jag kallar inte honom traditionell för han tänker modernt.
Han vill utveckla, skapa ett bättre jordbruk.
Han vill göra bättre nudlar.
Han rullar ut nudlarna.
-Ja. -Se hur han gör.
Det krävs lite muskler. Han knådar bovetet till underkastelse.
Ser du hur han trycker? Det är inte lätt.
Han lägger inte heller märke till oss. Han är helt fokuserad på att göra nudlar.
-Han är i zonen. -Ja.
Det är en tjusning med att komma hit. Man får uppleva hantverkare
som är helt hängivna.
De vill göra allting själv.
Det handlar inte om omsättning eller 20 % vinstmarginal.
Det känns inte så i alla fall.
Den andra och sista rätten kommer.
-Får vi varsin? -Ja.
Bara titta. Det är bara en stor tallrik nudlar.
Lite dippsås vid sidan om. Det är typ allt.
Först smakar man utan nåt till.
-Ja. -Känn på konsistensen. Bra tuggmotstånd.
Sen lägger man hälften av det här i dippsåsen.
Sen tar man några nudlar och doppar dem.
Sen sörplar man.
-Okej. -Redo? Ett, två, tre…
Bravo.
-Den kände jag. Det var god. -Den kändes.
Hela världen bara: "Nästa."
Häng med mig nu till denna vackra plats i Kyoto.
Det är Kozmoz New York Coffee
som drivs av kaliforniern Barry Wyatt.
-Hur mår du? -Som fisken i vattnet.
Barry kom hit för 28 år sen med en mission. Bokstavligen.
Vår kyrka skickade hit oss för här hade varit en stor jordbävning
och jag ansvarade för det sociala arbetet.
-Vad fint. -Jag stannade kvar.
Berätta för alla vad mer det här kaféet gör.
-Vi lär ut engelska. -Okej.
Och vi gör nåt som skapar intäkter
som vi kan återinvestera i samhället.
Lyckligtvis är "nåt" det här.
-Tacos med ris. -Vackert.
-Och en Kozmoz deluxe ostburgare. -Vacker burgare.
-Det här är USA! -Ja!
Intäkterna från engelska skolan och kaféet går till det sociala arbetet.
Jag hjälper gärna till hur jag än kan. Speciellt så här.
Såja!
-Barry! -Satt den rätt?
Jag älskar den!
Varje vecka skickar Barrys team ut mat till sin matbank
och anpassar varje låda efter mottagarens behov.
Berätta hur ni engagerar folk och vad ert arbete innefattar.
Vi har praktikanter från USA.
Det kan vara allt från att fixa webbplatser
till att göra burgare eller packa lådor.
-Ja. -Eller lära ut engelska.
Fint. Du är bäst.
-Tack, kompis. -Tack.
All vinst från Kozmoz går till lokala barnhem,
härbärgen och uppsökande program.
Om du inte kan ta dig hit för att volontärjobba
kan du donera här.
Det här är Imamiya-helgedomen.
Den byggdes för över 1000 år sen under en farsot.
Namnet betyder "nybyggd", vilket var logiskt då.
Utanför helgedomen ligger en godisbutik där jag ska träffa en ny vän.
Jacob Kear var kock på Noma. Nu har han en egen restaurang
i Kyoto, som heter Lurra.
Vi ska äta middag där.
Men först ska han bjuda mig på aburi-mochi.
Trots att det ser ut som lunch är det faktiskt en dessert.
Liknar kyckling men är inte det.
Nej, det är mochi täckt av kinako, som är ett pulver av rostade sojabönor.
Det har tillagats på samma sätt i tusen år.
-Det här stället grundades 1656. -Runt 1656.
-Hur gammalt var det andra stället? -Över tusen år gammalt.
Över tusen år. Ingen går dit längre. De vill gå till det nya stället.
Titta på kvinnorna.
De har dem på spett och bränner dem
tills de är varma och smälter, sen häller de söt miso på dem.
-Är det allt de lagar? -Ja.
Det älskar jag med Japan. De specialiserar sig och gör det perfekt.
De gör den perfekt. Vi kallar det shokunin.
Vi skulle behöva shokunin i USA.
Absolut.
Arigato.
Tack. Ha en fin dag.
Efter att man beställt slår man sig ner vid det vackra lilla tehuset intill.
Av med skorna!
-Här? -Slå dig ner.
Lättare sagt än gjort.
-Grejar du det, Phil? -Jag blir aldrig munk.
-Här kommer det. -Hej!
Tack.
Fantastiskt!
-Tack. -Tack.
Då provar vi.
-Nu gäller det. -Ja.
Klibbig riskaka grillad över binchotan-grill
med söt, vit miso.
Tog vi en vanlig eller stor portion?
Vanlig.
Man känner allt.
Har du smakat?
Vad påminner det dig om?
Marshmallows.
Därför är vi bröder.
-Precis vad han sa. -Som grillade marshmallows.
Men det är mochi i jättegod söt sås, men inte för söt.
Så märker man att konditorn är skicklig.
Folk minns.
-Så gott! -Det är enkelt.
Och tusen år gammalt.
Alltså…
Kan du tänka dig det?
Ett tusenårigt ställe säljer bara det här.
-Och det har inte förändrats? -Aldrig.
Det är det fina med Kyoto.
Och vi har Dunkin' Donuts.
Det här är jättegott!
Phil!
-Hej! -Där har vi min vän!
Jag måste bara säga: Oavsett vart jag åker i världen
så måste jag titta på det här programmet.
Jag vet inte varför. Kanske får en gnällande judes drönande…
…mig att känna mig så bekväm.
Hela programmet har en så gemytlig känsla.
Jag älskade dig redan så mycket innan du sa det
och nu är det tre- eller fyrdubbelt.
Sa du att du känner dig krasslig?
Det var jag.
Det var inte helt lätt att samla mig så här.
Jag tänkte för mig själv: "Judy Gold såg inte så bra ut.
Hon gjorde inget speciellt."
Men sen sa Peter, min gay ex-make: "Nej, ta på lite läppstift…"
Ni vet?
Du ser otrolig ut. Har du besökt Kyoto?
Nej, men jag har alltid velat.
Vi får göra ett avsnitt där vi bara besöker ekologiska restauranger
för man är vad man äter.
Jag vet inte hur… Du måste ta en massa mediciner i din ålder, va?
Jag älskar dig.
Du är bra reklam för vad du än förespråkar, för se på dig.
Hade vi gått i judisk skola ihop…
…hade du varit den alla var kär i.
Vad snäll du är. Det var rart sagt.
Som du vet drog pappa alltid ett skämt
och idag ville jag hedra dig genom att låta dig dra ett skämt åt honom.
Jag är så tacksam. För att hedra din pappa…
Tack.
Gud säger till Adam: "Jag har en gåva till dig.
En kvinna. Hon kommer att göra allt du ber henne.
Hon kommer att hålla med dig om allt du säger,
hon kommer alltid vilja att ha sex med dig
och hon kommer att laga mat och städa hela tiden."
Adam frågar: "Hur mycket kommer en sån gåva att kosta mig?"
Gud svarar: "En arm och ett ben."
Adam funderade och sa: "Hur mycket får jag för ett revben?"
Den var bra! Det var ett grymt skämt!
Jag betalade ett revben. Vet du vad jag fick?
Vad?
Är hon… Åh, Monica!
Hej, älskling!
Vad fin du är! Så kul att se dig!
Älskar dig.
Älskar dig. Tack så mycket, hörni.
Ska jag lägga på nu?
Fran Drescher, gott folk.
En sak till.
Vi behöver vår återträffsmiddag.
En sista middag på en otrolig restaurang som heter Lurra.
Lurra är Jacob Kears restaurang.
-Hej! -Hej.
Hej.
Hur mår du?
Mina nya vänner!
Det här är Shoto, en lokal teammedlem.
Och min vän Andy Marsden, den bästa matguiden i Osaka.
Är inte personalen toppen?
-Jacob! -Hallå!
Kul att se dig.
Titta, jag får en puss.
Vi pussas nu.
-Kampai. -Kampai.
-Vill du ha whisky? -Redan?
-Efter det här? -Efter det här.
Vår första rätt är ostron från Hiroshima-regionen
och sås av rostad jäst och rökt smör.
-Tack. -Ostronet är redan delat i två.
Jag förstår. I två tuggor, alltså.
Det ser så gott ut.
Nästa rätt är forell från bergen i Iwate.
Vi gjorde en påse av kelpen och ja forellen i den.
-Okej. -Wow!
Vilka måltider vi ätit den här veckan.
Bravo.
Utsökt.
Det är så gott!
Konceptet bakom den här rätten är solen jag ser varje morgon på gården.
Vi gjorde en liten galett av aubergine.
När man lägger den i mitten, ser den ut som en liten…
Som en solros.
-Du fick såsen att se ut som tallriken. -Ja.
Ni ungdomar med ert Instagram.
Gillar äkta paret det?
-Vad tycks, Shoto? -Jättegott.
Jag har aldrig smakat nåt liknande under mina 94 år.
Bravo!
-Jag älskar det. -Han älskar det.
Tack så mycket.
-Tack vare dig -Verkligen?
Utan dig skulle jag inte vara här.
Detsamma.
Okej, vi är kvitt.
Vill ni att jag ska skära frukt så har han visat mig.
Den här middagen är allt jag älskar med Kyoto.
Tillsammans med en vördnad för skönhet och ordning
finns värme, närhet och till och med välkomna överraskningar.
Det här är min vän René, allihopa.
-Ledsen att jag våldgästar. -Jag är glad att du kom.
Vilken fin överraskning. René packade ihop hela Noma Kyoto.
Det här var han sista dag, men han tog sig tid
att titta förbi och säga hej.
-Vi ska åka. -Så sorgligt.
Jag har bara varit här en vecka och vill inte åka.
-Jag kan föreställa mig… -Fem månader.
-Ja. Det är en så speciellt plats. -En fin plats med fina människor.
Jag har besökt många vackra platser. Ni har fått se dem.
Men Kyoto…
Alltså, från sekunden jag kom hit
har det varit vad jag tror är den vackraste plats jag nånsin besökt.
Templen.
Naturen.
Butikerna.
Varje munsbit.
Man blir tårögd.
Trots att jag har haft kul, har jag hela veckan tänkt på min sista dag här.
Jag har varit lite melankolisk.
Jag kände nåt direkt när jag kom hit
som jag, trots att jag fortfarande är här, vet att jag kommer att sakna.
Jag är inte den första som Kyoto har haft den effekten på.
Jag hittade en poet, Matsuo Bashō, som levde på 1600-talet.
Han skrev en haiku:
"I Kyoto, när jag hör göken,
saknar jag Kyoto.
Jag är i Kyoto men saknar Kyoto.
Han sa det på 1600-talet.
Jag säger det nu.
Undertexter: Rasmus Edlund Kyoto.