Саме так. Тримайся подалі від мене, Річарде.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
-І лиш одне попросить натомість -Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хтось, нагодуйте Філа
Нагодуйте якнайшвидше
ХТОСЬ, НАГОДУЙТЕ ФІЛА, КІОТО
Якщо ви бачили старе шоу «Пі Бі Ес», то знаєте, що я вже був у Японії.
Коли я приїхав у Токіо — подумав:
«Я ніби в пінбольному автоматі. Не місто, а божевілля».
І найчастіше так і є.
У Кіото ж усе навпаки.
Коли приїжджаєш до Кіото, то…
Я ще ніде не почувався так спокійно
й безтурботно. Тут так затишно й гарно.
Такого тихого міста я ще не бачив.
Коли я приїхав сюди, то ніби потрапив у місто мрії.
Здавалося, ніби я не ходжу, а пливу вулицями.
Неймовірне відчуття.
Я приїхав до готелю й дивився на кришталево чистий струмок,
глибиною з 20 сантиметрів.
Вода текла по річковому камінні, повз сторічні будинки.
Це так вражає…
Я тут буду лише тиждень.
І цього буде мало.
Тут понад 2 000 давніх храмів і святинь.
Їх тут легко знайти.
Так, тут побудували ціле місто,
але й зберегли всю колишню красу.
Гуляєш собі містом і раптово опиняєшся в іншому столітті.
Звісно, їжа тут теж утілення краси.
Юма Вада проводить гастрономічні екскурсії,
а його улюблене місце — ринок Нішікі,
один із найкращих ринків світу.
Чому? Ось чому.
Як давно проводиш гастрономічні тури?
Гадаю, уже понад сім років.
І як ти починав?
Я працював у Штатах і там сам був у кількох гастротурах.
І я подумав: «Я ж можу вдома такі проводити».
Звісно, можеш.
Японія має багату історію, і їжа тут смачна. Тож…
Я тут бачу таблички: «Не їж на ходу».
-У Японії це прояв неповаги? -Так.
-Цьому ринку 400 років? -Саме так.
Це неймовірно. Але є одна проблема.
Хочеться з'їсти все, що бачиш.
Ось так тут яблука продають.
-Яблука «Фуджі», і ми біля Фуджі! -Так.
Місцеві називають ринок «кухнею Кіото».
Але такої цікавої кухні я не бачив.
Подивіться, скільки тут людей. Але наскільки ж тут тихо.
Усе так культурно.
Вибачте! Бачите?
За винятком людей, які махають руками й б'ються, тут чудово.
Так.
Хочу, щоб ти спробував сабадзуші.
-Це суші з маринованою скумбрією. -Чудово. Мені подобається.
Гаразд.
Ти одразу береш. А продавці не проти?
-Ні. -Гаразд.
У нашій країні це величезний шмат суші.
-Можна порізати. -Ага.
Якщо можна, я б із радістю… Чи просто взяти і їсти?
Ми зазвичай розрізаємо.
Зробімо все так, як має бути.
Це все одно великий такий шматок суші.
-Їстимеш? -Так.
Хочу, як він зробити.
Смачні й дуже свіжі суші. Боже мій.
Насправді Кіото далеко від океану,
тож так тут рибу зберігають свіжою.
Так.
Для Кіото копчення дуже важливе.
Уже так смачно.
Дякую.
Дякую. Можна два? Два хамо.
Це хамо з вугром.
Морський вугор. Це дуже сильна риба.
Навіть його відрубана голова може досі тебе вкусити.
А може вкусити після того, як його посмажили у клярі?
Ні.
Дякую. Ну ось.
Гаряче. Обережно.
Гаряче! Дуже гаряче!
Як смачно.
-Смакота! -Смачно?
Спробуймо яєчний омлет дашімакі по-кіотськи.
Це буде швидко.
А це наша наступна зупинка. Вода в Кіото дуже м'яка й чиста.
Тут роблять багато саке.
Забагато саке для одного.
Смачно.
Так. А ще в Кіото їдять багато маринованих овочів.
Це маринована капуста.
Її недовго маринували. Легкий присмак маринаду.
-Це одна з найбільш недооцінених страв. -Класна закуска до випивки.
І, на щастя, ми п'ємо.
Гарне поєднання.
Це японські солодощі ручної роботи.
Свіжі моті. Полин із солодкою червоною квасолею.
Полин звучить не дуже смачно.
Навіть сама назва. Полин.
Полин!
Я люблю полин!
Гаразд. Це наша наступна зупинка.
Це вже екстремальніше. Це глибоководна океанічна риба.
Найчастіше в нас їдять прісноводну рибу.
-Так. -Бо Кіото всередині країни.
Скуштуймо коропа кой.
-Кой? -Так.
У мене вони в озерці у дворі плавають.
-Так. -Завжди хотів їх скуштувати.
І якщо вони смачні, Моніко, доведеться з ними попрощатися.
Кой готують із саке, підсолоджувачем міріном і соєвим соусом.
Я такий радий знати, що в мене на чорний день
є їжа на задньому дворі.
Юмо, ти найкращий!
Сьогодні я іду в одну з найкращих кав'ярень Кіото.
«Вайф Енд Хасбенд».
А там я зустрінуся із самураєм Джо Окадою.
Вітаю.
Так, щиро вам вдячний.
Як ви здогадалися, він експерт у самурайських штучках.
Мало того, він — найстаріший екскурсовод із ліцензією у всій Японії.
Ви проводите самурайські екскурсії в Кіото?
Так, уже років 40 чи 50.
-Але ж вам усього 35! -Із хвостиком.
Так, мені теж із хвостиком. Так.
Я зустрівся з цим юнаком після його дня народження.
Йому якраз виповнилося 94.
-Вип'ємо кави? -Чому б і ні?
-Прошу. -Дякую.
У перекладі назва — «дружина й чоловік». Назва мене не підбадьорює.
-Вітаю. -Вітаю.
Я Філ. Це Джо.
-А ви? -Ікумі.
-Кіочі.
-Ви Кіоічі. -Кіоічі.
Ви разом працюєте й живете.
Ніколи не бачив, щоб у когось це виходило, але ви — виключення.
Не заважатимемо.
Дякую.
Сяду спиною до стіни, як справжній самурай.
-Щоб ніндзя не підкрався. -З вами я в безпеці.
-Я впораюся. -Так.
Я багато чув про цю каву, і я в захваті.
У них у меню небагато позицій. Але кава тут одна з найкращих.
Така міцна.
Я сьогодні не засну.
А ще вони готують медові грінки із сиром.
Звучить просто.
Але гарно.
Так, гарно.
Але це так смачно.
-Розкажіть про себе. -Так.
Ви народилися в Японії, але жили й в Америці?
У Лос-Анджелесі.
-Я був екскурсоводом дев'ять місяців. -Так.
Це був найважливіший період мого життя.
-Справді? -Він повпливав на моє теперішнє.
-Мова. -Мова.
Коли я повернувся, то склав державний іспит на ліцензію екскурсовода.
Шістдесят один рік тому.
Важко було скласти?
Лише п'ять відсотків претендентів складають тест.
Нічого собі.
Тож я дуже старався, аби займатися тим, чим хотів.
Щирі зусилля — це філософія мого життя.
Самурай не брехатиме.
Так.
Якби в Америці було таке правило, то в нас би не було політиків.
У тебе хороший апетит.
Так, і справді. Ви — самурай, а моя стихія — їжа.
Запорука мого здоров'я — хліб зрання
і віскі ввечері.
Будьмо!
-Чи повіриш у те… -За віскі!
…що я випиваю 110 пляшок шотландського віскі за рік?
Сто десять пляшок.
-І 60 років, віскі. -Щовечора?
Я вражений.
Годинник із зозулею.
Час вийшов.
Так.
Ця гарна маленька доріжка — «Філософська стежка».
У кінці 1800-х це була єдина територія, де філософи, письменники та художники
могли дозволити собі жити.
Типу Брукліну в 70-х.
Зараз тут найдорожча нерухомість у Японії,
бо лише гляньте на цю красу.
А ранньою весною настає сезон сакур,
тобто в цей час цвітуть сакури, і все тут має ось такий вигляд.
У багатьох ресторанах Кіото лише десять місць.
Я бачив бар, де було лише чотири місця. І він був відчинений з п'ятої по дев'яту.
Тут треба бронювати столик, або, що краще, знайти друга зі зв'язками.
Сьогодні Шізука Андерсон відведе мене
в дуже відоме місце.
Шізука — японка й канадійка,
вона веде онлайн-шоу «Їжа Японії».
У Кіото готують стільки традиційних страв.
Є стільки смачної їжі, але найцікавіше, що зі мною було в Кіото,
траплялося саме в цьому ресторані.
Шізука просто обожнює шефа «Кічі Кічі» — Мотокічі Юкімуру…
Раз…
…який, як ви можете помітити, дуже сором'язливий.
Вогонь!
Але ми допоможемо йому розкритися.
У нього майже мільйон підписників,
славу йому принесла страва, яка б сподобалася моєму тату,
бо це просто некруті яйця на рисі.
Омурайсу.
-Соєві боби! -Соєві боби!
Рис.
Це рис.
Отакої. Ти, як Том Круз.
-Том Круз? -Він сказав, що ти, як Том Круз.
-Соус деміглас! -Соус деміглас.
-Треба зняти з вогню. -Готові?
-Так. -М'якенькі.
Боже.
Готові?
-Так. -Час для шоу!
-Краса, правда? -Неймовірна.
Яловичий соус деміглас.
На смак як настоянка.
-Тримай! -Це мені?
Поділимося, так?
Кожен отримує свою частину.
Дякую.
Гаразд, скуштуймо.
-Дякую. -Було чудово.
Щиро дякую!
-Дякую. -Дякую!
Ходімо десь поїмо.
-Смачно? -Зараз на тебе перетворюся.
Та ну!
Я щасливий.
-Ідеально. -Ідеально.
Музику! Умикаймо!
Раз, два, три, чотири!
Господи!
На фоні всі танцюють. Клас.
Браво.
-Браво. -Дякую.
Аплодую стоячи.
Весело ж?
Ніколи ще не бачив, щоб так омлету раділи.
Так. Я теж.
Коли тебе оточує стільки краси,
ти не можеш нею не ділитися.
Тож я взяв свою найкращу половинку.
Моніку.
Ми живемо в Ґіоні, районі гейш у Кіото.
«Гейша» означає художниця, і зрозуміло чому.
Кожен рух, кожна складочка тканини, кожна нотка, яку вони співають.
Вони з точністю освоювали це протягом багатьох років.
Це досвідчена гейша, яка виступає з гейшею-ученицею, майко.
Допомагає нам Рейко Йокота,
талановита кондитерка з Кіото.
Традиція майко бере свій початок 300 років тому.
Це 18-річні дівчата.
У цих будинках навчаються мистецтву чаювання і танців.
-Особливі ритуали? -Так.
Вони опанували цей давній ритуал.
-Такий прекрасний темп. -Так.
Так ідеально й спокійно.
Так. Краса.
Кожна деталь і кожен порух прекрасні.
Дякую.
Коли витрачаєш стільки часу й уваги,
добиваєшся ідеального результату…
Вони не просто розважають глядача, а творять мистецтво.
Треба брати лівою рукою, а потім двічі обернути за годинниковою стрілкою,
щоб передня частина не була перед тобою. Це на знак поваги.
Так.
Раз…
-Два. -…два. Добре?
Прошу.
-Це варте очікування. -Чому у «Старбаксі» все не так?
Чекають, поки ми доп'ємо.
Так.
Знаєте, що таке кайсекі?
Це дегустаційне меню.
Така практика поширена у всьому світі,
і один з найкращих майстрів цієї справи — Рене Редзепі.
Він відкрив у Копенгагені ресторан «Нома».
«Нома», звісно, отримав три зірки Мішлена,
а критики назвали його найкращим рестораном у світі.
Мені пощастило, що я тут в останні дні тимчасового
відкриття «Номи» в Кіото.
Певно, я — найбільший щасливчик.
Зі мною в «Ному» піде моя чудова подруга Джулія Гван.
Вона керує компанією «Іннер Тренд»,
і я дуже радий, що вона приїхала в Кіото одночасно зі мною.
Джуліє, дякую.
Боже, не можу повірити.
Будьмо.
До речі, Рене привіз понад сотню працівників із Копенгагена.
Він хотів, щоб увесь персонал дізнався, як людям живеться в Кіото.
Коли ти вперше приїхала в Кіото?
Я народилася і виросла в Японії.
Ми їздили в Кіото на екскурсії.
Це одна з головних екскурсійних точок.
Будьмо.
Будьмо. Дуже радий, що ти зі мною.
Я дуже… Дякую.
Боже. Яке пиво.
-Яке ж пиво. -Смачне, так?
Німці мають боятися.
Це шябу-шябу. Я підніму.
Так.
Я не очікував, що він ще кипить.
Настільки якісний японський фаянс.
Він добре тримає тепло. Страва досі кипить.
Тут п'ять різних видів водоростей.
Яка ж краса.
І в кожної неперевершений смак. Я ще не куштував нічого подібного.
-Ніби корал… -Так, дуже класно.
-Схоже на кавун. -Смакота.
На смак кавун, але це водорості.
Покажу вам це, бо ми будемо…
Надто свіжі креветки.
-Це наступна страва. -Креветка здогадувалася.
Так, здогадалася, що щось не так.
Деякі інгредієнти не дуже цьому раді,
але ми з'їмо абсолютно все.
Навіть декор.
Це лимон. Вони зняли шкірку.
Цей лимон…
Це був лимон?
Ніби лимонна цукерка.
Дякую.
-Це звичайний лимон -Так.
Можна їсти, як яблуко.
Що? Рене, обережно.
То його не готували?
Ні.
Він з острова Шікоку.
Оце щось новеньке.
Погляньте. Це та креветка-втікачка.
Зверху паста з місцевої обліпихи,
мадагаскарського перцю та солі з водоростями.
Щойно почистили, тому ще може сіпатися. Бери за голову. Цілою їж або відкуси.
-І їй точно кінець. -Так. Смачного.
Гаразд.
Хтось може гидуватися.
Але не я.
Чудовий смак.
Привіт.
Боже мій.
-Тонка, як папір. -Так. Тонесенька.
Це каракатиця, замаринована у віскі й оцті.
Подали її на льоді.
Боже мій.
І що це? Дуже смачний шматочок сашимі
зі спеціями, яких я ще не куштував.
А ти?
-І, певно, більше не скуштую, але… -Я не…
А це місо-чипса з сирими маринованими креветками
й персиковою камеддю, проварена в дасі.
І забув сказати. Бачите темненьку приправу?
Це мурахи.
Прекрасно, правда?
Мурашки надають солоності.
Гадаю, на даний час це — найсмачніша страва у світі.
Звісно.
А закінчує Рене нашу вечерю бамбуком у холодному бульйоні з восьминога.
Це пагони бамбука?
-Ось вони. -Боже мій!
Це пагони бамбука.
Я відчуваю певне послання через твою їжу.
Ти приїхав сюди не змінювати японську кухню.
А надихатися нею…
Звісно, Японія завжди мене надихала.
І Кіото мене надихає. Це ж столиця кайсекі,
сезонного дегустаційного меню, його тут їдять століттями.
Це ж спеціалізація «Номи».
Вважається, що французькі кухарі приїхали до Кіото у 50-60-х роках.
Тоді й з'явилися дегустаційні меню в Європі.
А це — місце, де вони з'явилися.
Те, що ми їмо у вишуканих ресторанах
у західній частині світу, насправді з'явилося в цьому місті.
Свіжий і легкий смак.
Я неймовірно вдячний за це все.
Це дуже особливий досвід. Знаю наступне місце для тимчасового ресторану.
-І яке ж? -У мене вдома.
У чайній церемонії є фраза «ічі-го ічі-е» —
момент не повернеш.
Ми можемо так само сісти вечеряти, Рене готуватиме,
може, навіть з таких самих інгредієнтів,
але цей самий момент уже не відтворити.
Для мене це якраз те неймовірне «іті-го ічі-е»,
і я маю ним дорожити.
Відчуваю те саме. Я розчулений.
І я дуже радий розділити цей момент із тобою.
-Дякую. -Це просто чудово.
Тут крамниці трохи відрізняються.
Люблю відділ снеків.
Гляньмо, що тут у нас.
Ось таке, наприклад, нечасто побачиш.
Огірок у пакеті.
Свіжий смак. Чудово.
Залишу на потім.
Це в'ялена риба.
Відчуваю рибний запах.
Так, рибний смак.
У певний час мені б дуже сподобалося.
Але не сьогодні.
Сушений стиглий мандарин.
Так. Чекайте, а це неймовірно смачно.
Це для нашого друга Еміліо, який працював у «Зі Пі Зі».
Він казав: «Якщо поїдете в Японію, привезіть мені "Кранкі"».
Еміліо.
Хай тобі хтось інший «Кранкі» привозить.
А цього я боюся.
Що це?
Знаєш, що це?
Гаразд. Якого біса?
Там бульбашки. Воно отаке.
Багато пити не слід.
Урятує лише одне.
А зараз ви побачите шеф-кухаря, який каже, що він — фермер.
І вирощує власну гречку.
А його ресторан спеціалізується на гречаній локшині.
Гречану локшину називається соба,
і Рене Редзепі каже, що це один із його улюблених ресторанів у світі.
Ми з Монікою приєднаємося до Рене Редзепі і його дружини Надін у «Джу-Го».
Це Акія Ішібаші.
-Дякую. -Зустрітися з вами — велика честь.
Друзі кажуть, що у вас найкраща соба у світі.
Не думаю.
Ні? А в кого смачніша? Піду туди.
Ви вирощуєте гречку, а потім робите локшину.
Так, усе роблю.
-Усе. -Нічого собі.
Спершу вариться каша.
Ніби нічого такого.
Якби таке подали в іншому ресторані,
то можна подумати: «Та ну». Але потім куштуєш
і думаєш: «Яка ж смакота».
Ця каша викликає спогади з дитинства
про гарячу й холодну кашу.
Така приємна текстура.
У дитинстві я завжди додавала трохи молока, бо хотіла,
щоб каша була такої текстури.
І відтоді я її такою і не їла.
-Усі думали, що я божевільна. -І досі так думають.
Він готує по-сучасному, не повністю за традиціями.
Так…
Він хоче розвиватися, покращувати фермерство.
Зробити локшину кращою.
Розкачує тісто на локшину.
-Так. -Глянь на його рухи.
Сильні м'язи потрібні.
Товче, поки тісто не стане еластичним.
Бачиш, як він тисне? Це нелегко.
І нас він узагалі не помічає.
Він повністю зосереджений на процесі.
-Уважний. -Сконцентрований.
Одна з причин приїхати сюди — побачити наскільки майстри
віддані своїй роботі.
І вони хочуть усе робити самі.
Річ не у славі чи в тому, щоб отримати 20% прибутку.
Ти відчуваєш щирість.
Друга й остання страва.
-Кожному? -Так.
Ви гляньте. Просто велика тарілка локшини.
І трохи соусу збоку. І все.
Спершу куштуємо без додатків.
Так.
Відчуй текстуру. Добре жується.
А далі половину цього додаємо в соус.
Беремо трохи локшини й занурюємо її туди…
І тягнемо локшину.
-Так. -Готові? Раз, два, три.
Молодці.
-Я відчула. Смачно. -Відчула.
І всі глядачі такі: «Далі».
А зараз покажу вам ще одне чудове місце в Кіото.
Це «Козмоз Нью-Йорк Кофі»,
яким керує каліфорнієць, на ім'я Баррі Ваятт.
Як справи?
Та просто прекрасно.
Баррі приїхав сюди 28 років тому з місіонерами.
Буквально.
Ми приїхали сюди з нашої церкви, бо стався сильний землетрус,
а я був відповідальним за соціальну допомогу.
-Чудово. -Відтоді я тут.
Нічого собі. Будь ласка, розкажи всім, чим ще займається це кафе.
-Ми вчимо англійської. -Так.
І ми заробляємо гроші,
які можемо віддати назад у громаду.
І, на щастя, заробляють вони цим.
-Тако й рис. -Краса.
-І чизбургер «Козмоз Делюкс». -Прекрасний бургер.
-По-американськи! -Так!
Усі кошти від школи англійської й кафе
підуть на соціальні програми.
Я з радістю допоможу, чим зможу. Особливо таким способом.
Так!
-Баррі! -Подобається?
Ще б пак!
Щотижня команда Баррі доставляє їжу у продовольчий банк,
кожну коробку складають відповідно до потреб одержувача.
Розкажи, як ти залучаєш людей до цього, як саме допомагаєте іншим?
В Америці у нас є стажування.
Можна робити що завгодно: працювати в інтернеті,
готувати бургери й пакувати коробки.
-Так. -Навчати англійської.
Клас. Ти — чудова людина.
-Дякую, друже. -Дякую.
Усі прибутки від «Козмозу» йдуть на місцеві дитячі будинки,
притулки для бездомних і програми допомоги.
Якщо не можете стати волонтером чи стажистом,
то можете зробити пожертву тут.
Це святилище Імамія.
Його збудували понад тисячу років тому, під час чуми.
Його назва означає «новозбудований»,
і на той час це мало сенс.
Біля храму є кондитерська, там я зустріну нового друга.
Джейкоб Кір був шефом у «Номі», а тепер має власний ресторан
у Кіото, під назвою «Лурра».
Ми підемо туди на вечерю.
Але зараз він веде мене на абурі-моті,
і хоча це схоже на солону страву, насправді це десерт.
Схоже на шматочки курки, але ж ні.
Ні, це просто моті,
покриті кінако, тобто смажені в соєвому борошні.
Його готують так само, як і тисячу років тому.
Це місце працює з 1656-го.
Десь з 1656-го року.
Скільки років тому закладу?
Більше тисячі років.
Більше тисячі. Туди більше ніхто не ходить.
Хочуть у нове місце.
Гляньте на цих дівчат. Вони тримають моті на шпажках,
обвуглюють,
вони стають гарячими й тануть, а тоді на моті додають солодке місо.
-Це все, що вони роблять? -Так.
За це я і люблю Японію. Тут якщо роблять, то ідеально.
Так, вони ідеальні. Як ми кажемо «шокунін».
В Америці більше «шокунінів» не завадило б.
-Це точно. -Дякую.
Дякую. Гарного дня.
Після видачі замовлення
ми сядемо в гарній маленькій чайній по сусідству.
Роззуймося!
-Тут? -Прошу, сідай.
Гаразд. Казати легко.
-Удалося, Філе? -Ченцем мені не бути.
-Глянь. Вітаю! -Ну ось.
Дякую.
Чудово.
-Дякую. -Дякую.
Почнімо.
-Ось і вони. -Так.
Липкий рисовий коржик, обсмажений на вугіллі,
і солодке біле місо.
У нас звичайна порція чи гігантська?
Звичайна.
Усі смаки відчутно.
Ти таке їв?
Не нагадує нічого?
Маршмелоу.
Тому ми й брати.
-Він те ж сказав. -Підсмажене маршмелоу.
Але це моті у смачному солодкому соусі, але не засолодкому.
-Це ознака хорошого кондитера. -Так.
Це запам'ятовується.
-Яка смакота. -І так просто.
-Рецепту тисяча років. -Так.
Капець.
Можеш уявити? Уяви в перспективі.
Уяви, як тисячу років тому їх продавали.
А рецепт незмінний.
Так, не змінився.
І в цьому й краса Кіото.
Так же?
Наш аналог — «Данкін Донатс».
Яка смакота.
Філе!
-Привіт! -Це моя подруга.
Маю дещо тобі розказати.
Куди б я не їхала,
я вмикаю твоє шоу.
Не знаю чому. Може, постійний гул єврея-скиглія…
Схоже, він мене заспокоює.
Дивитися це шоу — просто насолода.
Я тебе й до цього неймовірно любив,
а тепер удвічі, утричі, а то й учетверо сильніше.
Знаю, ти погано почувалася.
-А як зараз? -Так.
Було нелегко зібратися із силами.
Я подумала, що Джуді Ґолд не сильно й виряджалася.
Так, не дуже старалася.
Але тоді Пітер, мій колишній чоловік-гей,
сказав: «Ні, нафарбуй губи трохи».
Розумієш же.
Ти неймовірно гарна. Була в Кіото?
Ніколи не була, але завжди хотіла.
Треба зняти епізод, де ми ходимо лише в органічні ресторани,
бо ти — це те, що ти їси.
Я не знаю, як…
У тебе ж уже такий вік, що пора гори ліків пити?
Люблю тебе.
Що б ти не пропагувала, тобі й реклама не потрібна,
бо ти сама — живий приклад.
Якби ми разом училися в єврейській школі…
тебе б там усі обожнювали.
Як же мило. Дякую за ці слова.
Знаєш, мій тато завжди розповідав жарти,
і сьогодні я хотів би дати тобі можливість розказати жарт на його честь.
Я така вдячна. На честь твого батька…
Дякую.
Бог каже Адаму: «У мене є дар для тебе.
І це жінка. Вона робитиме все, що ти скажеш.
Погоджуватиметься з усім.
завжди хотітиме сексу,
постійно готуватиме й прибиратиме».
Адам каже: «Скільки коштуватиме такий подарунок?»
І Бог сказав: «Твою руку й ногу».
Й Адам подумав: «А що за ребро можна взяти?»
Клас. Чудовий жарт.
Я віддав ребро. І знаєш, що отримав?
Що?
-Вона… -Моніко!
Привіт, мила.
Ти така гарна! Рада тебе бачити!
Люблю тебе.
І я тебе. Дуже вам дякую.
Мені треба покласти слухавку?
Це була Френ Дрешер.
І ще дещо.
Нам потрібна спільна вечеря,
остання вечеря в чудовому ресторані «Лурра».
«Лурра» — ресторан Джейкоба Кіра.
-Привіт. -Привіт.
Привіт.
Як справи?
Мої нові друзі.
Це Шото, один з улюблених членів команди.
А ось мій друг Енді Марсден, найкращий екскурсовод Осаки.
І яка ж чудова команда!
Джейкобе.
Радий бачити.
Мене поцілували. Ми тепер цілуємося.
-Будьмо. -Будьмо.
-Віскі будете? -Уже?
-Після цього? -Після цього
Перша наша страва —
устриці, виловлені в регіону Хіросіми,
а також соус зі смажених дріжджів і копченого масла.
-Дякую. -Устриці вже розкололи. Тож…
Так, тут на два укуси.
Так гарно.
Наступна страва — форель із гір Івате.
Ми зробили кишеньку з водоростей і поклали форель.
-Ага. -Отакої!
Цього тижня ми чудові страви їмо.
Браво.
Як смачно.
Дуже смачно.
На цю страву мене надихнуло сонце, яке я бачу на фермі щоранку.
Це галета з баклажанами.
А тоді кладемо її на середину,
і тепер це схоже на…
На соняшник.
Здається, що соус — це колір тарілки.
Так.
-Дитя інтернету. -Ага.
Дружино з чоловіком. Як вам?
Дружина й чоловік.
-Шото, як тобі? -Смакота.
За 94 роки я ще не куштував такої їжі.
-Щось особливе. -І це так смачно.
Йому смачно.
Дякую.
Завдяки тобі.
Справді?
Без тебе я б тут не сидів.
Без вас і я б тут не сидів.
Гаразд. Ми — квити.
Можу фрукти допомогти нарізати, він мене навчив.
Ця вечеря — утілення того, за що я люблю Кіото.
Вони шанують красу й порядок,
тут ти відчуєш тепло, зв'язок з іншими й відриєш щось неочікувано приємне.
Знайомтеся, це мій друг Рене.
Вибачте, перериваю вечірку.
Радий, що ти тут.
Приємний сюрприз. Рене збирав «Ному» з Кіото.
Це був його останній день тут, і він знайшов час прийти й привітатися.
-Ми їдемо. -Як сумно.
Ти тут кілька місяців, я — тиждень, а я не хочу їхати.
-Уявляю, як… -П'ять місяців.
-Так? Це особливе місце. -Чудове місце з такими ж людьми.
Я був у гарних місцях. І ви це бачили.
Але Кіото…
З першої секунди, коли я сюди потрапив, я зрозумів,
що це найвишуканіше місце, де я тільки був.
Храми.
Природа.
Магазини.
Кожен шматочок їжі.
Якщо довго дивитися — можна заплакати.
Я прекрасно провів час, але весь тиждень думав про останній день тут.
Це трохи сумно.
Коли я приїхав сюди, то відчув неймовірні емоції,
і навіть якби я жив тут,
я б все одно за ними сумував.
І я не перший, на кого Кіото так вплинуло.
Я дізнався про поета Мацуо Басьо,
який жив у 1600-х роках.
Він написав це хайку.
«У Кіото слухаю спів зозулі
й тужу за Кіото».
У Кіото я тужу за Кіото.
Він написав це в 1600-х.
І це актуально й зараз.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич уло.