Коли приїдете в Рейк'явік запам'ятайте слово «пілса».
Що це означає?
Час їсти хот-доги! Так!
В Ісландії всі просто обожнюють хот-доги.
От так от.
-Поділимо кілька різних. -Так, можна.
Можна хот-дог з усіма додатками,
з рваною свининою і бараниною?
Боже, це неймовірно.
Хочу той назад.
Неймовірно.
Цей трохи гострий.
Чудово!
-Це мій улюблений. -І мій. Я і не очкувала.
Тому й треба з рідними подорожувати. Інших причин немає.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість Хто-небудь, будь ласка
Хтось, нагодуйте Філа
Нагодуйте якнайшвидше
ХТОСЬ, НАГОДУЙТЕ ФІЛА, ІСЛАНДІЯ
Коли чуєш про Ісландію,
то думаєш:
«Буде холодно.
Віддалена й неприступна місцевість».
А коли бачиш мову, то думаєш: «Ой».
Тут усі назви довгі,
і таким, як я, вимовляти їх нелегко.
Мені казали, що сюди мало хто їде скуштувати щось нове,
хіба ти спір програв.
Але я все одно сюди приїхав, і знаєте що?
Кажуть, що ця країна схожа на іншу планету,
але це не інша планета.
Туди не так важко дістатися.
На карті ж видно, що вона між Нью-Йорком і Європою.
І я чув, що тут їдять не лише овечі голови й гниле ферментоване м'ясо акули,
і це чудово, бо такого я не їм.
Тож я за.
Візьму з собою Моніку й Лілі,
вони чудово відпочинуть,
а я буду важко працювати, як завжди.
За хвилинку ми перейдемо до їжі, але душа Ісландії —
природна краса цього місця, тому з цього я і почну свою подорож.
Тут живе Ґуннер Фрейр Ґуннерсон.
Він — шукач пригод і фотограф,
і він написав мені в інстаграмі,
роками казав, що я маю приїхати в Ісландію.
За кожним поворотом відбувається щось нове.
Тому тут не засумуєш навіть у дорозі.
Ніколи ще не бачив, щоб за годину їзди
можна було побачити все: гори, вулкани, зелені поля,
струмки, що перетікають у водоспади, овець, баранів, кіз.
Спецвипуск «Нешнл Джіогрефік».
Дивися, коні. Отам.
-І там. -Отакої!
Ми їдемо вулканічним ландшафтом.
Єдине місце, де я таке бачив, — Гаваї.
Вони теж утворилися після виверження, але на іншому кінці світу.
Ці землі створили вулкани.
І один із них вивергається, поки я тут сиджу.
Тут вітряно й прохолодно, хоча зараз літо.
Але порівняй, як ми одягнені.
Треба мені назву озера казати? Яка назва?
Озеро Клейфарватн.
Не так і складно. Озеро Клейфарватн.
В Ісландії ти ніби наодинці з природою, відчуваєш усі стихії.
Але тут не просто природа, вона неймовірна й унікальна.
Так. Правда.
-А ми за пів години їзди від міста. -Неймовірно.
Прекрасно.
А в тій печері я дещо для тебе підготував.
Таке я вже чув.
Ви гляньте!
Ось де ти живеш.
Набір для приготування кави.
-Так. -Можна сказати лабораторія.
І краєвид гарний.
Ну ось.
-Ісландською кажуть «скал». -Скал!
Скал, друже.
Я для тебе приготував…
-Ісландською це називається «флеткака». -Флеткака!
Означає «плаский пиріг», але це хліб.
-Схоже на піту! -Намастимо маслом.
І копчена баранина.
Копчена баранина. Ніби копчена шинка.
Саме так.
-Смачно. З димком. -Так.
Я їм, бляха, у печері на озері Вейварватн!
Неправильно сказав.
Клейфарватн.
Першого разу вийшло. Виріж це й встав той кадр.
Це сушена риба. Куштував таке?
-Це ж не акула, про яку я чув? -Ні.
Це не та акула, про яку ти чув.
Копчення, сушіння, маринування. Тут люди так зберігають їжу.
Дуже суха.
-Як бакала. -Так. Схоже на в'ялену рибу.
Вона дуже суха,
а тому можна додати багатенько масла.
На мій черевик стільки масла намасти — теж смачно буде.
Гаразд.
Дуже суха.
Усе, що ти тут куштуєш — це традиційна ісландська їжа,
яку вікінги й звичайні люди їли століттями.
Казав, що черевики теж із маслом смакували б?
Не їжте це з протезами.
Але не все тут так важко проковтнути.
На щастя, деякі ісландські традиції м'якші,
наприклад, скір з вершками, ягодами
й чудовими їстівними квітами, які Гуннар нарвав прямо біля печери.
Яка краса!
Виявляється, я люблю природу!
А тепер до міста.
Рейк'явік — столиця, що знаходиться найближче до Полярного кола.
Тож посеред літа сонце тут майже не сідає,
тобто тут більше денного світла й більше часу для випічки.
«Брауд енд Компані»?
«Бриз ог Ко».
Так. Гаразд.
Боже.
Пробачте, ісландці. «Бриз ог Ко». Означає «Хліб і компанія».
У місті, де повно чудових пекарень, ця — обов'язкова для відвідування.
Хто менеджер?
Відар.
Боже.
Відаре.
-Привіт! -Я Філ.
Вітаю в Ісландії.
Усім привіт! Привіт!
-То ви американки? -Так.
А чому ви тут?
Усю Європу об'їздили. Хотілося чогось нового.
Ось і щось нове.
Для мене точно. Куртку в липні я ще не носив.
-Пригостиш моїх друзів випічкою? -Так, звісно.
-Дякую! -Чудово!
Так. Скуштуйте булочки з корицею. Вони тут — головні зірки.
Ще теплі!
За цим сюди й приходять. Щойно з печі.
-Отакої. -Отакої.
Найсмачніші, що я їв.
-За цим і варто приїжджати. -Звісно.
-Де ви познайомилися? -Дехто вчився разом, а дехто — в коледжі.
Почали подорожувати минулого літа, п'ять тижнів їздили Європою
і вирішили, що треба повторити.
Я не подорожував до 23 років. Не був у Європі чи деінде,
і це змінило все моє життя, і ваше, гадаю, теж.
-Нам якраз по 23. -Чудово!
Клас. Це чудово. Що ще з'їмо?
Називається «щасливий шлюб». Тертий пиріг із джемом із ревеню.
-Так по-ісландськи. -Навіть дуже!
Так. Його всі бабці в Ісландії готують.
-Справді? -У кожної секретний рецепт.
Моя бабця цього не готувала. Яка дурна.
Отакої!
Ісландці дотримуються традицій, коли йдеться про пекарні.
-Ми ж хотіли нового. -Вийшло чудово.
-Вийшло чудово. У скандинавському стилі. -Класно.
Ви — просто генії. Смакота.
Це ж моя пісня.
-Машинка для нарізання хліба. -Мені подобається.
Вечірка в пекарні.
Класно ж?
Я ісландець!
Дружині візьмеш «щасливий шлюб»?
-Так. -Авжеж.
Щасливий шлюб потрібен.
Через холодну Північну Атлантику навколо
рибальство було однією з головних галузей тут.
Усюди можна скуштувати смачну рибу, як у цьому місці.
«Сібарон» — саме той ресторан, куди хочеться сходити у відпустці.
Ніби звичайний, але тут скуштуєте одну з найсмачніших страв.
Це суп з лобстерів.
Смакота.
Суп такий смачний, з найніжнішим і найгарнішим
м'ясом лобстера. І його тут багато. Чому воно таке ніжне?
Бо це не той лобстер, якого ми уявляємо.
Лобстер ісландською також означає лангустин,
а він смачніший і рідше ловиться.
Лангустин схожий на креветку з витонченими клешнями, вони дорогі,
і їх важко знайти у США, але вони водяться у місцевих водах.
Можете його називати, як хочете.
Я це називаю…
Далі в нас неймовірні шашлички, смажені на вугіллі,
зі щойно виловленої риби.
Зубатки я ще не їв.
Усе так просто. Сидиш собі біля води.
Це все, що треба на відпочинку.
М'якенька й ніжна.
Спробуймо з часниковим соусом.
Бачили колись зубатку?
Аж зуби цокотять.
На вигляд краще за кебаб.
Вибач, зубатко.
У Рейк'явіку гарно поєднали стару й нову архітектури.
Традиційні будиночки поруч із гарними сучасними будівлями,
як ця церква, яка зараз ніби злетить у небо.
І футуристичний концертний зал «Харпа» створений за мотивами гірських ландшафтів.
Деякі з будівель поєднують старе й нове,
як ця, де на даху росте газон.
Я зустрінуся з його архітекторкою Шруті Басаппою.
А ще вона чудово пише про їжу, і ми разом пообідаємо
в ресторані «Сумак».
Ми у старій частині Рейк'явіка,
тут з'явилися перші поселення.
Ми майже в самому серці Рейк'явіка.
-Як чарівно. -Так.
Як ти сюди переїхала?
Чоловік — ісландець, ми ще студентами познайомилися в Іспанії.
Я переїхала через погоду.
Тут є шеф, який обожнює Близький Схід,
він повернувся в Ісландію, і привіз звідти місцеві страви
до Рейк'явіка.
Страви Леванту й Близького Сходу
повністю протилежні кухні Ісландії, протилежні ісландським смакам.
Я помітив, що країни бажають відкривати культури інших країн.
Так.
Ну ось.
-Яка краса. -Дуже гостре.
А ось і решту світу принесли.
Хумус, піта, грецький сир халумі
й смажені ісландські гливи.
-Я отак зроблю. -Так, звісно.
-Так і треба. -Смакота.
Дуже смачне поєднання.
-Раніше тут не було такої смачної їжі. -Так, Ісландія раніше кухнею не славилася.
Раніше ніхто не готував заради смаку. Готували задля виживання.
Ми — острівна держава. Тут не думають про задоволення, розкіш.
Їжа — наша потреба.
Ми їмо овечі голови, гниле ферментоване м'ясо акули…
Я гнилу акулу зараз не їм. А ти?
-Ні. -А куштувала?
Я її нюхала, гадаю, цього досить.
Дякую Богу, що до мене її вже куштували.
Але тепер ми маємо доступ до всіх інгредієнтів.
Зараз ісландська кухня досягла свого піка. І головують нею шефи.
Неймовірно.
-Це ісландський светр? -Так, учора купив.
-Отаке літо в Ісландії. -Зараз же липень.
Коли я бачу воду, то вона відразу мене вітром обдуває.
Так.
Здається, ніби ти стоїш посеред Атлантичного океану,
але так і є насправді.
-Це ісландські баранячі реберця. -Я чекав на баранину.
Це моя улюблена страва. Зверху полива.
А ще тут сочевиця, смажений виноград і мигдаль.
Так багато текстур. Клас.
Смакота.
Це ісландська баранина в середземноморському стилі.
В Ісландії їжа або копчена, або солона, або солодка.
Одне з трьох.
Але тут смаки вже інші.
-Баранина неймовірно приготовлена. -І риба неймовірна, і баранина.
Як звати кухаря?
Трауин.
Хоч би якийсь Боб трапився.
Ісландія — рай для шукачів пригод.
Можна в наметах жити, ходити в гори, лазити на льодовики,
і навіть пройти через щось таке, якщо хочете.
Дивіться, що я виробляю…
Так!
…у мріях.
То що Річард запропонував мені робити сьогодні?
Я поплаваю в найхолоднішій воді на Землі.
Одягнімося у вологозахисний костюм.
Цей вже не такий маленький.
Філіпе, а він зручний.
На вигляд дуже зручний.
Одне з найвідоміших місць для снорклінгу та дайвінгу у світі —
Сільфра.
Гаразд, Філе. Залазь.
Людям подобається це заняття,
тому що можна торкнутися двох тектонічних плит.
Північноамериканської та Євразійської тектонічних плит.
Можна пропливти між ними й торкнутися обох одночасно.
А ще це льодовикова вода,
тож вона кришталево чиста.
Видно дуже глибоко.
Мушу визнати, що мені все одно на те, що я вам щойно розповів.
Нащо туди плисти?
Палець.
Минулого тижня я пошкодив палець на нозі,
і мені було боляче, коли я залазив у костюм.
А тепер підтягни його.
Цей костюм називають сухим, тобто я залишатимуся сухим.
Підніми руки.
Тоді вдягаєш термокостюм, треба втиснутися в нього,
як сосиска.
Раз, два, три.
Обертають навколо й затягують якомога сильніше!
Скажи, як почуваєшся.
Що ж, чудово.
Усе добре.
І тоді починаєш думати, навіщо ж мені такий захист?
-У тебе губи фіолетові. -І очі зараз виваляться.
Нащо ж?
Бо це вже майже не вода.
Ще градус — і вона вже не вода.
Живіть і процвітайте.
Вітаємо в найсумнішій серії телепузиків.
Ми майже у воді.
Як відчуття?
Бачиш, що я показую?
-Усе добре. -Добре
Так.
Я ледве дихаю. І моя голова ніби ось-ось відірветься,
час заходити у воду.
Обережно на п'ятах підходимо до води.
Чув, Том Круз теж таке робив.
А я ж такий, як і він, так?
Ну ось.
Щойно я зайшов у воду,
вода була всюди.
Я був одягнений якнайщільніше.
У вухах, у носі, я дихати не міг. Руки змерзли.
Лише рот був відкритий, і він просто відмерз у момент,
коли я торкнувся води.
Знаєте, кому сподобалося?
Моніці!
МОНІКА
-Весело, правда? -Так!
Так, класно.
Гарно? Так, але я не можу думати ні про що, крім води.
Вона не мала затікати.
Ми вжили всіх заходів, щоб вода не потрапила.
Вода затекла, Річарде. Затекла.
Як ви почуваєтеся?
Неймовірно!
Вода в носі…
Філе, хочеш продовжити екскурсію?
Джон, режисер, і Річард були дуже раді,
що я торкнуся цих двох тектонічних плит,
але будьмо чесними.
Я плавав десять хвилин.
Гаразд, я повертаюся.
Я — велика, безпорадна, нещасна єврейська видра.
Так. Я допоможу.
І як тобі Сільфра?
Та чудово.
-Річарде… -Так?
…там не торкаються двох тектонічних плит.
Ти зараз це кажеш?
Ти пливеш між двома тектонічними плитами, але не торкаєшся їх.
Замерз?
Чуєте, як вони сміються? Кумедне шоу. Я звільняюся.
Герой-переможець.
До речі, я хотів поїхати сюди. Знаєте чому?
Бо тут вода десь 40 градусів.
А знаєте, хто поїхав? Річард і вся команда.
Усі поїхали!
Уся команда пішла. Усі чудово провели час.
«Треба тобі поїхати!» Так, а коли?
Туди поїхати часу немає, але знаєте, для чого час є?
Дупу відморозити в Сільфрі.
Додамо італійського настрою.
Саме так. Італія в Рейк'явіку.
Тут є ресторан «Прімавера», місце неймовірне.
Можна підплисти кораблем прямо до цього місця.
Дякую, що підкинули!
Це місце відкрив Лейфур Кольбейнсон у 1993-му,
тоді й почалася кулінарна революція в Рейк'явіку.
І «Прімавера» претендує на особливу славу.
Виправте, якщо що. У цьому ресторані вперше з'явилася свіжа паста в Ісландії?
-Так. -Так, гадаю.
Неймовірно. То ви типу «Бітлз».
Вони робили пасту?
Мене привів шеф Ґуннар із мішленівського ресторану «Ділл»,
який прославив ісландську кухню.
Усі готували французьку їжу. Французька кухня була всюди.
І я подумав: «Має бути щось іще».
Я почав їздити до Італії, а тоді так часто за кордон ніхто не їздив.
Так. Це точно.
-І ти закохався в пасту. -В Італію загалом.
-Я почав вивчати італійську кухню. -Не треба переконувати. За Італію.
-Будьмо. -Будьмо.
Почнемо ми з невеликої бурати,
ми її привозимо з Апулії.
Щотижня свіжу.
Але 30 років тому в нас не було імпортних вин.
Не було оливкової олії, поленти чи рису.
Не було де дістати?
Сири, прошуто й салямі,
імпортувати іноземне м'ясо було заборонено, тож…
-А тепер можна. -Так, можна.
Запечена бурата.
Не очікував побачити в Ісландії запечену бурата з помідорами.
Ми зробили томатний джем. Зверху панірувальні сухарі.
Трохи оливкової олії з «К'янті».
Іноді смачно виходить
і без купи інгредієнтів.
Так, коли інгредієнти хороші.
-Так. -Неймовірно.
Я в Італії.
Ви гляньте.
-Яку пасту готуєш? -Ми готуємо чудову…
Це тальяріні.
Подамо пасту з коричневим маслом,
нуазетом, шавлією і волоськими горіхами.
Так просто. І пармезан.
-У тебе є улюблена його страва? -Гадаю, ось ця.
Просив приготувати?
-Ні. -Знає, що ти її любиш.
Але минулого разу я теж її їв.
Як же смачно.
-Страва північної Італії. -Північно-італійська.
Я ніби там побував.
Отакої! То коли ти показав людям свіжоприготовлену пасту,
яку вони ще не куштували, то вони у шоці були?
-Ні, на це пішли роки. -Що?
Мені тарілки кидали назад на кухню. «Що це таке?
Ми не так пасту готуємо».
Готуємо 25 хвилин, і паста готова.
Та це ж смакота. Повірити не можу.
Гарніром до основної страви в ісландців завжди була картопля.
-Так. -А тепер лише паста.
Дякую, шефе. Я наївся.
У листопаді завеземо білі трюфелі.
Я не приїду знову в листопаді.
-Що? -Тут надто холодне.
-Та ні, прекрасно. -Ти про що?
Тут добре?
Так. Мені тут дуже подобаються зими. Не буває дуже холодно.
-Це афогато! Таке я знаю! -Афогато, точно.
Отакої!
Краса.
-Клас. -Дякую!
Італійці знають свою справу.
Неймовірно. Як це ісландською?
Фраберт.
Під Ісландією вирує геотермальна енергія.
Вони використали її для створення електроенергії,
для опалення і приготування їжі.
Розміщення таке випадкове. Отам холодно.
Але поруч неймовірно гаряче. Там стояти не можна.
Так. Звідти окріп ллється.
Так.
Позаду нас велике гаряче джерело.
Ним ми опалюємо всі будинки в селі.
Це мій новий друг Сіґґі, і він покаже нам
неймовірний спосіб випікати хліб.
Це хліб, який ми поклали вчора.
-Учора. -Так.
Він був 24 години під землею?
Зараз уся та енергія вирветься назовні.
Енергія вирветься. Може, мені від неї відійти?
-Булькає! Отакої! -Так.
А що ж було до цього?
Сіґґі замішав тісто на хліб, як зазвичай,
поклав у каструлю з кришкою, загорнув у плівку
і закопав у пісок, де вода кипить.
Бачиш, наскільки потужне джерело.
-Ось. -Голими руками.
Дуже гаряче. Ви гляньте!
-Прямо із землі. -Природна кухня.
Природна кухня.
Ідеально!
Сіґґі.
Ніби гарненький тортик.
Та ну!
Пахне солодким житнім хлібом.
-Можна? -Звісно.
Як смачно.
-Ніби десерт. -Дякую.
Цей хліб чудовий за всіма стандартами.
Не було думок: «Ну нормальний хліб,
бо його готували під піском у термальних водах,
усе булькало під землею».
Я розуміюся на технологіях.
А це — неймовірна форель з озера.
Боже!
Її коптять на тій фермі з іншого боку.
Неймовірно.
-Масло й копчена форель. -Так.
Вони чудово поєднуються, бо риба солонувата.
Так.
Хліб солодкуватий, тож це ідеальний баланс.
-Отакої. -Скуштуймо.
-Будьмо. -Будьмо, друже.
Смак Ісландії. Ось, що я думаю.
Так. Це неймовірно.
Кріс Буркард — шукач пригод і фотограф.
У нього чудові фото.
Він передає місцеву атмосферу.
Ну ось. Ось і цей момент. Якщо упіймають хвилю…
Ми йдемо до одного з його улюблених місць, це перший ресторанний дворик в Ісландії,
його збудували на старій автобусній станції. «Скал»!
-Ти із США. -З Каліфорнії, я там народився і виріс.
Чому обрав Ісландію?
Я десь 75 разів сюди їздив, а тоді подумав:
«Нащо мені кататися туди-сюди? Якщо я можу просто тут лишитися».
Це місце надихало мене з дитинства.
-Тримайте. -Дуже дякуємо.
Я обожнюю цих людей, ці краєвиди, та й усе тут.
Звичайно, бувають неймовірно важкі моменти, але…
Важкі моменти — це неймовірно холодні зими.
Насправді в Ісландії температура не нижча, ніж у Нью-Йорку.
Усе через вітер. Головний убір знесе його.
Але це просто незрівнянно, що ти тут приділяєш час й енергію,
а тобі все повернеться десятикратно.
Хлопці. Готові поїсти?
У ресторані «Скал» класичне ісландське модерністське меню.
Шеф Мауні працює тут із відкриття.
Гаразд. Почнімо з ісландських гребінців.
також тут крем з хрону, олія із кропу й фундука.
Яка краса.
Тушкований буряк з ісландським маскарпоне, кропом, волоськими горіхами
й листям морської гірчиці.
Не забудьте все перемішати.
Перемішайте.
Кожна деталь важлива.
Боже мій.
Який смачний хрін. Та ну.
Смачна страва. Отакої.
Ніби частина якогось краєвиду.
Глянь. Ти вилкою чудово орудуєш, не лише фото вмієш робити.
Так цікаво. Тут морква, буряк
і те, що вирощують у цій місцевості,
їжа для виживання. Це були всі інгредієнти, і вони навчилися їх готувати.
-Гаразд. Другий раунд. -Неймовірно.
-Сандвіч зі свинячою груднинкою. -Що?
Запечена арктична палія.
Це дві наші фірмові страви.
Їв арктичну палію? Це моя улюблена риба в Ісландії.
Каперси й цибуля шалот. Краса.
Яка смакота!
Ніжний лосось, так?
Ось така страва.
Тепер котлети зі свинини. Як ви це називаєте?
Флескестег сандвіч.
Як?
Флескестег сандвіч.
Це данська.
-Так? -Так.
Флескестег.
Свинина, буряк, мариновані огірки, майонез.
Щойно його на стіл поклали, я знав, що буде смачно.
Чудово, бо це ісландський варіант сандвіча із солониною.
Як «Рубен»?
Хрусткий!
Крісе, ти зробив чудові фото.
Були думки: «Я зробив фото, то інші можуть насолодитися красою і не їхати сюди».
Справжня магія не у фото.
Вона в розумі й у серці.
Мої фото можуть надихнути людей:
«Я хочу туди поїхати».
-Сподіваюся, саме так вони діють на людей. -Ти надихаєш.
-Будьмо. -За нову дружбу.
Саме так.
«ЛЕММІ» ЖИВА МУЗИКА
І я веду своїх улюблених дівчат у чудове місце, під назвою «Ле Кок»,
означає «півень».
Навіть не думайте.
І в нас із шефом схожі смаки.
Як вам Ісландія?
Тут дуже класно.
-Привіт. -А тепер ще краще!
-Я приніс сандвічі з бубликами. -Маркусе!
Радий знайомству.
Як ти опинився в Ісландії?
Я наполовину ісландець. Подвійне громадянство.
Я виріс у США, вступив до університету у Флориді,
потім переїхав до Нью-Гемпширу й працював у ресторанах.
А потім привіз американську їжу сюди.
Класична крамниця з бубликами й бургерна в Ісландії.
Неймовірно. Що тут у нас?
Це лосось у бублику-прецлі
з яєчною котлеткою.
Бублик «Черчилль». Шинка, яйце й сир у бублику з пармезаном.
-Нічого собі. -І мій улюблений «Костанца».
Солона яловичина, солоні огірки, гірчиця й майонез у бублику.
Не можу рекламувати інші ситкоми, але на вигляд неймовірно.
Маркусе, нікуди не йди. Хочу, щоб ти бачив реакцію.
Зрівняються з нью-йоркськими бубликами?
Що таке Нью-Йорк?
Як смачно.
Копчений лосось усюди — незрівнянний інгредієнт.
Гаразд, наступна страва.
Отакої!
Дякую.
Кілька бургерів.
Класичний смеш-бургер із трюфельним кетчупом
і класичний чизбургер.
Ми додаємо ісландську капусту.
Скуштуй.
Дінь-дон.
-І останній, але не менш важливий… -З плавленим сиром і суп!
-Так. -Відчутно, що готуєте з любов'ю.
На вигляд ти грізний, а насправді милий.
Це правда.
-Скуштуймо. -Уперед.
Боже.
М'ясо таке смачне, медіум рер.
Ідеально. Ідеальний чизбургер.
Який смачний суп.
Отак зроблю.
Не люблю вмочати.
Ні?
-Ні. -Їла сандвіч френч-діп?
Це не моє. Не люблю мокрий хліб.
Знаєш що? Вона більше любить гамбургери, а не чизбургери.
Так. Вона дивачка.
Такі цікаві страви.
Не для всіх я таке роблю, але ви мені подобаєтеся…
-Зараз буду. -Подобаємося?
Боже.
Боже мій.
-Маєте ще місце? -Дякую. Так.
-Трохи ще є місця. -Боже мій.
Ідеальний пончик із повидлом.
Я ріс у Бронксі, і там була маленька пекарня, яку ми обожнювали,
наші батьки купували нам там пончики з повидлом.
Цей пончик повернув мене на Джонсон-авеню в Рівердейлі.
Це було неймовірно.
-Крем-брюле. Готові? -Так.
-Обережно, милий. -Отак.
-Боже мій. -Лілі!
Смачно?
Він вам не дістанеться.
Алло. Я дзвоню Тому Папі.
Привіт!
Привіт, Томе!
Ти вдома чи поїхав кудись?
Ненадовго вдома, завтра вже знову їду.
Їду у Вінніпеґ і Монреаль.
Люблю Монреаль. Маю список місцевих закладів.
Я вже в Парижі його використовував…
Боже мій.
Клас. Почуваюся корисним.
-Так. -Добре мати мету в житті.
Ти всюди їздиш. Сам би списки склав.
Коли виступаєш зі стендапами, то все поспіхом, немає часу смачно поїсти.
Можу дати список непоганих заправок дорогою до театру,
де протеїнові батончики є.
-Ти був в Ісландії? -Ні.
Це одне з найдивовижніших місць у світі.
Тут і десять хвилин не проїдеш, не побачивши чогось дивовижного.
-Природа гарна, а пекарні? -Треба їсти.
Як пекарні?
Цікаво що ти про це згадав. Ось і випічка.
Боже!
Це з пекарні «Бриз ог Ко».
Це найсмачніша булочка з корицею, що я їв.
Боже. Тісто ніби листове.
Яка краса.
Ти маєш мені про цю смакоту до свого від'їзду розказувати,
я б тоді з тобою поїхав.
Мені не цікаво слухати, як ти їдеш кудись, їси смачненьке,
поки я їм те, що в холодильнику завалялося.
Сидіти й слухати, що ти там у раю.
Тому краще попереджай.
Хочу показати тобі ісландський хот-дог. Вони тут відомі.
-Любиш хот-доги? -Обожнюю.
На моєму радіошоу влітку проводять змагання, хто з'їсть більше хот-догів.
Класно, бо наша команда
влаштовує змагання з поїдання ісландських хот-догів.
Ось такі вони. Тут хрустка сира цибуля.
Хот-дог з баранини й свинини. Тут дуже якісне м'ясо.
А ще тут гірчиця і ремулад.
Джареде, ти казав, що ти… Де Джаред?
Ти з'їв 15.75 хот-догів? Хочеш?
-Ні! -Не давай йому.
Давай мені!
Я відстаю на 0.25.
Бачиш? Вони змагаються.
-Доїдай! -Не доїдай!
Гадаю, так не вболівають на… На Чемпіонаті світу на не вболівають.
-Чув? -Наче мої батьки сваряться.
Так.
Точно. Я просто обожнюю твій гумор, а тому хотів би, щоб ти розсмішив Макса.
Гаразд. Правда, я мало жартів пам'ятаю.
Можеш прочитати.
Гаразд. Якось жінка заходить в аптеку
і каже фармацевту:
«Хочу купити отруту, щоб убити чоловіка,
і щоб здавалося, що смерть від природних причин».
Фармацевт каже: «Пані, я подзвоню в поліцію і повідомлю про це».
Тоді жінка дістала щось із кишені
й передала фармацевту.
Фармацевт відкрив, подивився і побачив там фото
її чоловіка, який кохається з дружиною цього фармацевта.
Фармацевт згорнув фото, нахилився до жінки й сказав:
«Треба було сказати, що у вас є рецепт».
Це був Том Папа!
-Люблю тебе. -Бувайте.
«БАБАЛУ»
Настав час спільної вечері з прекрасними людьми,
яких я зустрів за цей тиждень.
І з двома, яких знав раніше.
Радий вас бачити, мої ісландські друзі. Радий тебе бачити.
Привіт.
І ми прийшли в…
«Матур ог Дріккур».
У мене подарунок. Ісландський светр.
Найкращий сувенір з Ісландії.
-Моя мама зв'язала. -Що?
Але він уживаний, я носив.
Моніка! Мама Ґуннара зв'язала. Це його светр.
Він його мені віддає.
Це неймовірно. Дякую.
За моїх нових друзів в Ісландії! Класно ж?
-Будьмо. -Скал!
Дякую, що прийняли нас. Ви лише погляньте.
-Так! Клас! -Отакої!
Це наша дегустаційна тарілка.
Це шефиня Гельга. Спробую назву сам вимовити.
Сігурдардоттір. Сподіваюся, схоже сказав.
Ми хотіли показати, що головне для Ісландії.
Фермерство.
Тут риба й баранина.
Тут є овочі.
-Смачного. -Як День подяки.
-Так! -Шефиня Гельга приготувала таку страву.
Смажена ягнятина й овочевий сік.
Смачного.
Дякую!
-Оце в нас і зубата риба. -Кусайте, поки вона вас не вкусила.
Щоки. Як смачно.
Ці старовинні рецепти,
гадаю, ісландці традиційно асоціювали з бідністю.
І лише нещодавно вони почали пишатися ісландською кухнею.
Щоб люди звернули увагу на ці страви, на те, що можна ними пишатися.
Так. І гарними светрами теж.
Я радий, що побував на цьому магічному острові.
Відколи зійшов із літака, відбувається щось цікаве.
Я познайомився з людьми, які мають силу духу й почуття гумору.
Вони живуть у недооціненій країні, яку обдувають північноатлантичні вітри,
і де вивергаються вулкани.
-Філе! -Ідеально!
Їхні життя сповнені тепла й радості, і я, мабуть, знаю чому.
Відповідь скажу їхньою складною мовою.
Тобто: «Усе вийде».
Хороша життєва філософія.
Якщо зможете вимовити.
Мені невимовно сподобалося у вашій прекрасній країні,
був радий зустрічі.
-Як сказати «любов» ісландською? -Аст.
У повітрі суцільна аст!
Так, здається, що сюди так далеко їхати,
але деякі поїздки варті зусиль.
Бо після довгої дороги все ж опинишся тут.
А як будеш тут, то ось що відчуєш.
Може, ще взимку сюди приїду.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич