Tohle je Atmosphere, bar a restaurace ve 122. patře
nejvyšší budovy na světě, Burdž Chalífa.
A tohle je jeden z nejdražších burgerů na světě.
Podívejte.
- To je zlato? - Ano, 24karátové zlato.
Jiný cheeseburger bych si ani nedal.
Dobrou chuť.
Musím vám to ukázat.
- Ježíši! - Ne.
Sakryš!
Hladovec v zimě v létě
vesele vandruje po světě
a táhne ho to chtě nechtě
k těstovinám, masu a bagetě.
Přifrčí za vámi,
přiletí za vámi.
Zazpívá si s vámi,
zatančí si s vámi.
Zasměje se s vámi
a bude rád s vámi.
Na oplátku žádá jediné.
Nakrmte někdo, nakrmte někdo…
Prosím vás,
nakrmte někdo Phila!
Tak už ho někdo nakrmte!
NAKRMTE NĚKDO PHILA DUBAJ
Marhaba z Dubaje.
Zářící metropole na pobřeží Perského zálivu na Arabském poloostrově.
Dubaj je největším městem Spojených arabských emirátů.
Byl jsem tu se synem Benem, když jsme jeli do Kapského Města.
Pracoval tehdy na pořadu se mnou. V Dubaji jsme přestupovali.
Bylo přes 37 stupňů, tak co bychom dělali?
Šli jsme do obchoďáku.
Je to největší nákupák na světě.
Myslel jsem, že to je Dubaj.
Mýlil jsem se.
Za tím leskem je starší část města, o které se moc nemluví,
a já bych to tam rád prozkoumal.
Ale ať už jste tady, nebo v té části, co vypadá takhle,
jste ve městě s prosperující populací imigrantů.
Přibližně 85 % obyvatel Dubaje se sem přistěhovalo z jiných zemí,
takže se tu najde fantastické světové jídlo.
Třeba tohle unikátní místo vedené třemi bratry.
Proč by bráchové chtěli spolupracovat?
Mohamed, Wassim a Omar Orfali jsou ze Sýrie
a mají tu nejlepší restauraci ne celém Středním východě a v Africe.
Tohle je Orfali Bros.
- Konečně! - Mohamede.
- Zdravím. - Jak je?
Těší mě.
Zdravím všechny.
Ahoj.
Dnes mám to štěstí, že mi uvaří přímo Mohamed,
zatímco tu budu postávat.
Tví bratři jsou tu s tebou, ale máš v Sýrii ještě někoho?
- Část rodiny tam žije. - Jezdíš tam?
- Bohužel ne. - Je to tam drsné, co?
Jo. Odjel jsem ze Sýrie v roce 2005.
Naposledy jsem tam byl v roce 2009. Bohužel.
- To už je dávno. - Pojedeme tam.
Jsme z Aleppa, jednoho z nejdéle obydlených měst na světě.
Aha.
A kuchyně Aleppa je tak komplexní díky tomu,
že město ovlivnilo mnoho let, staletí, lidských bytostí
a také přísad a kuchařů.
- Na zdraví. - Na Sýrii a tebe.
- Jo. - Děkuju.
Je to trochu jako víno.
Višňová kombucha.
Připraven?
- Já? Jasně. - Super.
První pokrm bude o kukuřici.
Tostada je z kukuřičné mouky.
Vyrábíme si ji tady.
To je první křupavá vrstva.
A ta krémová je pak z kukuřičné šťávy.
Je zredukovaná a vytvoří se z ní krém.
Tohle je asi inspirované Mexikem, že?
Stopro.
A jak ses dostal ze Sýrie k mexické kuchyni?
Nikdy jsem tam nebyl, ale hodně jsem o tom četl.
Musíš tam jet.
Chtěl bych, ale Mexiko je daleko.
Musím to naplánovat.
Ty jsi ode mě taky daleko a přijel jsem.
Kukuřičné hedvábí, to taky smažíme.
- A je to. - To jsem nikdy nejedl.
- Nádherná místní kukuřice. - Jen kukuřice.
Jedno sousto, nebo dva?
Na jedno sousto to asi nedám.
Jo, to chci slyšet. Je to křupavé,
krémové, úplná kukuřičná exploze.
Nemá to jen různé textury, ale i odlišné chutě.
Najednou si uvědomíš, kolik různých chutí je jen v kukuřici.
Další…
Kaviárový bochánek plněný zakysanou smetanou.
Je to zakysaná smetana z Ruska.
Tohle je už od otevření velmi populární.
Proč asi. Je to štědrá hromádka.
Ano. Je to na dvě sousta.
Nejdřív jen samotný kaviár, takhle.
Do toho. Všechen kaviár.
Pak to namoč do smetany.
Nikdy jsem neměl tolik kaviáru v jednom soustu.
Jedno sousto. Do toho.
Mám tu i pro tvého bratra.
Ne! Pracuješ se svými bratry rád?
- Upřímně? - Jo.
- Ano i ne. - Ano i ne?
- Richarde? - Richarde.
Máš štěstí. Nevěděl jsem, jestli ti dám.
- Dvě sousta. - Kaviár.
A pak ten bochánek.
- Nečekej tolik. Rychle. - Nečekej. Nacpi si to…
- Jo. - Díky, žes mu udělal taky.
Čekal jsem na správnou chvíli, abych řekl: „Máš padáka.“
Chtěl jsem, aby měl sladkou tečku.
Můžeme pokračovat, dokud nebudeš mít dost.
Asi tu chvíli pobudeš.
Hostina pokračuje.
Zauzený lilek s tahini z pečené červené papriky,
jedlými květy a dvěma druhy chilli.
Pak máme mix S'-čchuanu a Sýrie, hovězí knedlíčky Wagyu.
A éclair naslano plněný houbovým krémem s kdoulí
a prosciuttem z hovězího, ne vepřového, jelikož je to muslimská země.
- Jedno sousto? - Jedno.
Mně to tak chutná.
Tak jo.
V tu chvíli už jsem snědl tolik úžasného jídla,
že jsem byl úplně plný.
A pak mi řekl, že dělá i burgery.
Poslední burger mi spadl, tenhle nepustím.
Jdeme na to.
Ručně nakrájené hovězí Wagyu, moje tajná omáčka a karamelizovaná cibule.
Já nevím. Nejlepší burger na světě?
Jo. Možná jo.
- Richarde, nebuď hloupý. - Jo.
Teď budu muset na dobrý burger až do Dubaje,
zničils normální burgery.
Snědl jsem všechno, co mi Mohamed udělal,
a pak mě představil bratrům.
Ti jsou cukráři.
- To jsou ti slavní bratři? - Wassim je génius.
- Wassime, ty jsi génius? - Jo.
Ne.
- A Omar. - Omar? Co dělá on?
Oba jsou cukráři.
Je skvělé, jak řekl: „To je můj bratr, génius.
A tohle je ten druhý.“
Takže on je génius a on ne?
- On je… - On je Fredo?
Ne, on je páteř.
Moc hezky spolu pracují.
Viděls to, Richarde?
Nádherné francouzské dezerty, že? Ale ve Francii nikdy nebyli.
Tady máme křupavé dulce de leche.
Díky. Šéfkuchaři.
To pochází z naší kultury. Čokoládová višeň.
- No teda. - Dej si.
Rýžový pudink, z kterého jsme udělali mandarinku.
Oranžové vejce.
Odkud jsou ty pistácie?
Z Aleppa.
- Černý sezamový yuzu dort. - To je, co?
Oříšková pralinka ve stylu francouzského cukráře Pierra Hermého.
Mango.
Ještě nikdy jsem asi nesnědl tolik dezertů.
Vítejte u posledního záběru.
Když už jsem se rozkoukal, je čas prozkoumat starou Dubaj.
A jak lépe tohle místo poznat,
než se setkat s někým, kdo byl ve všech zemích světa.
Drew Binsky je asi nejznámější cestovatel na YouTube svého věku.
Dělá věci, o kterých se mi ani nesnilo, i když jsem byl v jeho věku.
Co?
Dostanu ale dva v jednom,
jelikož je tu i Drewova spiklenkyně, Deanna.
- Dva Židé a Filipínec. - Jo.
- Máme nový sitcom. - Jo.
Zmínil jsem, že se právě vzali? Právě teď.
Vítej v Dubaji, Phile.
- Tohle jsou vaše líbánky? - Jo.
- Díky, že je trávíte se mnou. - Je nám ctí.
- Takhle sis líbánky představovala? - Jo.
Zdravím, jak se máte?
- Jak se jmenujete? - Nihal.
Nihale, já jsem Phil.
- Drew. - Deanna. Těší mě.
- Máte rádi indické jídlo? - Jo, miluju ho.
Já taky.
- Co tu máme? - Tohle je paratha, že?
Tahle je cibulová a tohle je alú methi paratha.
- Jako ta nejlepší palačinka. - Mám to rád.
V noci je tu fronta, takže je těžké se dostat dovnitř.
Přišli jsme v pravý čas.
- Jdu na to. - Do toho.
- Počkejte. - Důležitá chvíle.
Okamžitý úsměv. Jaké to je? Trochu pikantní, že?
- Moc dobré. - Je to pikantní.
Drew mi připomíná, že jsem měl začít cestovat mnohem dřív.
Protože jste pořád mladí, ale už jste byli
ve všech zemích na světě.
- Jo. - Te je kolik?
Sto devadesát sedm.
- Jo. - Já jich 197 nezvládnu.
Mohl bys.
To se snažím ale lidem sdělit, jeďte, dokud jste mladí.
- Cestování je nejlepší vzdělání. - Jo!
- Říkám to všem. Ano! - Tak to je. Tečka.
- Ještě něco přidám. - Prosím.
Když s někým dokážeš cestovat, pak podle mě můžete dobýt svět,
zvládnout cokoli.
Myslel jsem, že řekneš, že když už s někým cestuješ,
tak s ním můžeš žít.
Jeli jsme s Monicou do Evropy po třech měsících vztahu.
A to byla pro nás vážně zkouška,
protože kdy jste spolu v životě víc, než když spolu cestujete?
Vidíš to dobré, špatné, ošklivé.
Monica většinou ošklivé.
Jdeme do… Kam jdeme?
Do čajovny, mají afghánský čaj.
- Ano. - Arabská čajovna.
- Jo. - Zapomnělas, v jaké jsi zemi.
Arabská čajovna je v oblasti Bastakíja.
Ne v oblasti Bustera Keatona.
Vím, že je to stará Dubaj, ale asi jsem ji čekal starší.
- Tisíce let starou. - Ne.
- Má totiž minulost. - Jo.
Takže „stará Dubaj“ je tak 50 až 60 let stará?
- Jo, tak sedmdesátá léta. - Fakt?
Je tu zátoka a tam byla původní osada,
kam chodilo hodně obchodníků.
A tolik mrakodrapů je tu samozřejmě díky ropě.
Mají tu ropu?
Než se to vše vybudovalo, byly tu jen stany v poušti.
Toť vše.
Od stanů na poušti ušli dlouhou cestu.
- Tady to je. - Čajovna.
- Arabská čajovna. - Ano.
K tomuhle velbloudovi mi to stačí…
Chtěl jsem tě sem vzít, protože je to tradičnější.
- To rozhodně. - S čajem si dáme i nějaké jídlo.
Ale specializují se hlavně na čaj.
Máte nějaké místo, kde se vám líbilo úplně nejvíc?
Milujeme Irán.
- Fakt? - Chtěla jsem to říct. Irán.
Ta jejich pohostinnost.
Na Středním východě jsou lidi tak přátelští.
- Vidím to tu. - Jo.
S dovolením, tady je chleba.
- Vypadá dobře. - Ano.
Moc dobrý chleba a tady je salát.
Saláty mám rád.
Podívejte.
Machbús s jehněčí kýtou.
Kuřecí saluna.
Úžasné názvy.
To je jehněčí?
- Pojďme na to. - Jo.
- Dobrou chuť. - Najednou!
Ty jo! Úplně měkoučké.
Majitelé čajovny Ranía a Alí se zastavili,
jestli děláme všechno správně.
Co jste zkoušeli?
Citronovou tikka?
Fantastické.
V téhle části světa je to unikátní jídlo.
Marinované v černém citronu.
To je černý citron.
- Sušený citrón. - To vidím prvně.
Mám to zmáčknout?
Nebo sníst.
- Můžu to sníst? - Jistě.
Kdybyste mi to neřekl, nepřiblížil bych se k tomu,
ale je to moc dobré.
Teď tu rýži. To je hvězda večera.
Do toho.
Máme tu novou hvězdu.
Na to jsem čekal.
Je to recept Alího mámy.
Občas jí dáme něco ochutnat, aby nám řekla, jestli je to dobré,
jestli to vyhovuje.
- Je přísná? - Ano, trošku.
Jdu na to.
Kde je vaše matka?
- Jak se jmenuje? - Maríjam.
Maríjam.
Vítejte v nejhorším pokračování na světě: Ňouma z Arábie 2.
Ještě jsem si nezvykl.
Velbloudi.
Hele, já si to užívám mnohem míň než ty.
Když už jsem se vypravil až do pouště,
můžeme vyzkoušet další věc, které se bojím, a tou je sokolnictví.
Ahoj, příteli.
Tohle je Mohamed z Nara Desert Escapes,
něco málo mi řekne o tom ptákovi s velmi ostrým zobákem a pařáty.
Tohle je Duch. Sokol stěhovavý.
- A symbol téhle země. - Nádhera.
Je to nejrychlejší zvíře na světě.
Dokážou letět rychlosti 389 kilometrů za hodinu,
což je zhruba 242 mil za hodinu.
Teď vzlétne?
Ano, pak se vrátí a přistane vám na ruce.
- Určitě? - Inšálláh. Zkusíme to.
Dobře.
Tak jo.
Beduíni žili v poušti a rozhodli se je chytit a vycvičit,
aby jim lovili potravu pro rodinu.
- Levou ruku dovnitř. - Jsem nervózní.
Ne. Držte to pevně.
- Pevně? - Ano.
Ty jo.
Říká si: „Tak jo, přiletěl jsem, jak jsem měl. Kde je žrádlo?“
Cítím to stejně. Jo, taky mám hlad.
Tady to je.
Rád jsem poznal sokola Ducha.
Nešel mi po očích. Byl hodný.
Ale tohle se nejmenuje Nakrmte někdo sokola.
I já s Mohamedem si zasloužíme nějaký ždib masa.
Ale uděláme to tak, jak to dělali před tisíci lety.
Kromě toho alobalu.
Zdravím!
Typické arabské jehněčí madfún.
Tady je omáčka a můžete si nabídnout chleba.
- Děkuju. - Děkujeme.
Jo! Říkal, že to máme dělat takhle, že?
- Jo. - Takhle to nabrat.
- A teď do omáčky? - Přesně.
Dobré?
- Je to pikantní. - Jo.
- To je beduínské jídlo? - Beduínské, ano.
Je to dobrota.
Tohle je na seznamu jedinečných zážitků hodně na špici.
Jo.
Jsme v oáze asi hodinu od Dubaje,
ale jako bychom byli v divočině. Vlastně jsme.
Jo.
Jsem rád, že v divočině mají křeslo s polštáři.
Pokud máte rádi domácí jídlo, musíte zajet do Dubaje.
Stojí to za to.
To je Bajt Marjam, což doslova znamená „dům Marjam“.
Tohle je Salám Dakkak a její dcera Nada.
Marjam byla Salámina matka.
- Zdravím. - Dobrý den!
Salám vaří palestinsko-jordánské jídlo,
na kterém vyrůstala.
- Vítejte u nás. - Děkuji.
Jsme rádi, žes přijel.
Dozvěděl jsem se, že jste šéfkuchařka roku.
Ano.
A tahle restaurace je věnovaná vaší mámě, že?
Ano. Ty závěsy jsou ještě po ní.
- Ty byly její? - Ano.
- Chtěla jste to tu mít domácké. - Přesně.
Mám pocit, že tu je se mnou.
- Když míchá, vždy říká… - Ano?
…že to nemíchá ona, ale Marjam.
Hezké.
Je to sice naše jídlo,
ale když ho ochutnáš, ucítíš z něj energii.
I když nejsi ze Středního východu,
ať jsi odkudkoli, i tak to ucítíš. Budeš se cítit jako doma.
- Arabové jsou známí kořením. - Ano.
Připravili jsme ti výjimečný pokrm.
Jmenuje se kibbeh nayyeh, což je syrové maso.
Je z vesnice, která se jmenuje Taršicha.
Taršicha je velmi známá svým syrovým masem.
To ti chceme předvést.
Moji rodiče pocházejí z Německa.
A když jsme byli malí, máma rolovala mleté hovězí, syrové…
- Aha. - …s trochou soli.
Jen tak v misce. To byla svačina.
- Takže už jsem kibbeh nayyeh měl. - Aha, super.
Tohle ale vypadá sofistikovaněji než mámino hamburgerové maso.
- Bulgur musíme opláchnout. - Jistě.
Pak odstraníme všechnu vodu.
A přidáme koření jako kmín, murdikuš.
- Murdikuš? - Ano.
To neznám. Co je to v překladu?
- Asi „maroránka.“ - Majoránka.
- Ano, přesně. To je ono. - Aha.
To nebylo špatné.
To je směs koření na kibbeh.
Je to speciálně pro kibbeh. Směs mnoha koření.
- Různých? - Ano.
Hřebíček. Ne moc. Jen trošku.
A skořice.
Jasně.
A teď začneme dělat tohle.
Četl jsem, že tohle je levantská kuchyně…
- Ano. - To je oblast?
- Ano. - Co je to za maso?
Jehněčí.
Speciální část ze vnitřku nohy
a díky mlýnku je velmi jemné.
- Učila vaření. - Aha.
A pak se přestěhovala do Států a zase zpátky.
- Aby se o nás postarala. - Aha.
Řekli jsme jí, že by se měla zamyslet nad sebou a dělat, co miluje.
Tak chtěla restauraci.
- Tohle je můj sen. Ano. - Aha.
- To je nádhera. - Dává ti kousek.
- Teda. - Ukážu ti, jak na to.
Musíš to jíst správně, abys cítil všechny chutě.
Jasně.
Vezmi si ten chleba, co máš u sebe.
- Vyberte si z tohohle… - Tohle, tohle a tohle.
- Udělám, co řekneš. - Jo.
- Máš rád cibuli? - Jo.
Dobře. Skvělé.
- Jedno sousto? - Jo.
Do toho. Ne… Dobře.
Nevím, co se stalo, ale když jsem se do toho zakousl…
Kam tě to nese?
Existují okamžiky, které vás někam přenesou.
A tím nemyslím do jiné země, jako do Dubaje.
Ale do jiné doby, na jiné místo, do jiné lidské bytosti.
- Musím vám něco říct. - Povídej.
To je šílené.
Jsem dojatý.
Jo.
Rozbrečíš mě.
Když tohle připravuji, vždy si vzpomenu na mámu. Jo.
Nevím, jestli je to tím příběhem.
Jo. Varovala jsem tě.
Ale nemyslím si, že je to tím.
Je to šílené, že z jídla jsou cítit takové emoce.
- Říkala jsem to. - Jo.
To je kouzlo.
Dávám do svého jídla lásku, celé své srdce.
- Chtěl jsem to říct… - Chci lidi nakrmit.
- …ale nechtěl jsem přehánět. - Chápu.
Chápete?
Úžasné, že tohle jídlo dokáže, že?
To mám na tom asi nejradši. Neděje se to vždy.
Některá jídla jsou vynikající a to stačí.
O to vždy jde. Chutná to skvěle, tak si to dáte.
Ale teď mluvíme o jiné dimenzi.
Kéž by tu byla moje žena. Dneska máme výročí.
- Vážně? - Měls ji sem vzít.
- Měl jsem. Vrátím se. - Jo.
- A navštívíte nás. - Jistě.
Jestli vám u mě chutná. Jestli ne, nemusíte.
Jednoho dne řeknete: „Zase Phil?“
- Ne. Nikdy. - To už je moc!
Náhodou jsme sem přijeli
v posledních dnech posvátného měsíce muslimů, ramadánu.
Ramadán je svátek, kdy se zhruba 30 dní od východu do západu slunce postíte
a přerušení půstu každou noc se nazývá iftár.
V ulicích staré Dubaje se během ramadánu
shromažďují tisíce lidí, aby přerušili půst společně.
A já se k nim mohu připojit.
Sejdu se s Drewem a Deannou a taky s Peymanem Al Awadhim,
který je skvělý foodbloger.
A pak je tu taky plno dalších mužů.
Jak se máte?
Ahoj, příteli.
Těší mě.
Zdravím.
- To je něco. - Dobrý?
- Jo. Nejse… - Potřebujete víc místa?
Ne, mám dost místa.
Ale moje nohy a záda nejsou tak dobré jako vaše.
Ale vy…
Podívejte na mě.
Ale vy to určitě děláte celý život.
Kolik je tu dnes lidí?
Shromažďuje se tu tak tři až čtyři tisíce lidí denně,
každý den.
Na těch ulicích, kterými jsem právě procházel. Dojemné.
- A všichni jedí to samé? - Ano.
Pomeranč, datle. To je polévka?
Je to specialita z jižní Indie.
Říká se tomu kandži.
Kandži. To znám, no jasně.
Je to rýžová kaše.
Jsou tu všichni Indové?
- Je to smíšená komunita. - Aha.
Jsou tu Indové, Pákistánci, Bangladéšani.
A co je v tom sáčku?
Menší chuťovky.
- Chuťovky? - Jo.
To máme rádi. Chuťovky.
Telefonuje.
Kdo vám volá v tak důležitý čas?
Můj syn. Ptá se, jestli už je správný čas porušit půst.
Jo. Výzva.
Teď můžeme porušit půst.
Děje se to současně.
Všechny mešity svolávají k modlitbě ve stejnou chvíli.
Proto slyšíte… To nejsou ozvěny.
- To se mi líbí. - Mám husinu.
Půst přerušíme datlemi.
Všichni začínají datlí.
Je to proto, že tak prorok Mohamed porušil svůj půst.
To je úžasné.
Něco na tom společném jezení je. Je to takové kouzelné.
Mám pocit, že jsem součástí něčeho velkého.
A uvědomte si, že každá mešita v zemi dělá to samé.
Takže miliony lidí právě nejspíš jí to stejné.
- Na světě. - Jo.
- Odpusťte mi tu otázku. - Jistě.
Ale když zaznělo to svolání k modlitbě, nikdo se nezačal modlit.
Proč?
Ano. To je dobrá otázka.
Většinou je to skutečně svolání k modlitbě,
ale pro nás je tohle teď znamení, že můžeme přerušit půst.
Je to svolání k jídlu.
Za 15 minut bude další svolání k modlitbě,
pak uvidíte, jak se všichni jdou modlit.
Řekněte mi o sobě. Co děláte a proč žijete v Dubaji?
Žiju v Dubaji už čtyři roky.
Dělám v chemické výrobě.
- Chemická výroba? - Ano.
A vy tu žijete jak dlouho?
Já jsem se tu narodil. Jsem zdejší.
Jsem jeden z 12 procent.
Takže většina lidí v Dubaji pochází odjinud.
- Rozhodně. - Že?
Tak rychle se to tady vyvíjí,
že se nestačíme rozmnožovat, takže…
musíme všechno dovážet.
- Chcete poradit? - Jo.
Takže se jdou modlit do mešity?
Odcházejí?
- Jeden po druhém. - Nenechte se zdržovat.
Nechci, abyste se dostali do problémů.
- Ještě máme čas. - Jo?
- Těšilo mě. - Šukran.
Děkuji. Rád jsem vás poznal.
- Těšilo mě. - Bylo mi potěšením přerušit s vámi půst.
Potěšení je na mé straně.
- Tak jo. - Bylo to fajn.
Měj se, Phile.
Potřebuju pomoct vstát.
Dobré odpoledne, pánové.
Stálo nás to hodně, abychom v poušti postavili zasněžený kopec.
Dnes máte jen dvě povinnosti.
Vaším prvním úkolem je zajistit,
aby se starý muž, co s vámi je, nelekl a necouvl.
Nezranil. Nevyděsil. Nebo nerozplakal.
- Připadá ti to vtipné? - Jo.
- A co? - Nic.
Vaším druhým úkolem je si to co nejvíce užít!
- Ano! - Ano.
Logane! DJ! Jdeme na to!
- Už jsi to dělal? - Jo.
- Řídíš ty. - Raz, dva, tři, teď.
Pokud vám to ještě nedošlo, Dubaj není místo, kde by se šetřilo.
Třeba tady. Je to jedno z největších vnitřních lyžařských středisek na světě.
Větší zábavu jsem na sněhu v nákupáku ještě nezažil.
- Znovu! - Jo!
Když jsem na novém místě, které neznám,
a vím, že tam bude dobré jídlo, tak jdu na prohlídku.
Potřebuju průvodce.
Sežeňte si průvodce, není to hanba.
Tohle je Arva Ahmed,
zajišťuje prohlídky s ochutnávkou pod záštitou Frying Pan Adventures
a provede mě po čtvrti Al Ras.
To je moje oblíbená část,
protože Dubaj je tak rychle měnící se město,
že někdy potřebuješ vypnout.
Tady si můžeš sednout, dát si šálek čaje a jen být.
Tohle je šéfkuchařka Al Naz.
Je z jihu Íránu
a pozvedla můj oblíbený chléb na úplně jinou úroveň.
- Říká se mu ragag. Už jsi měl? - Nevím.
Od slova „raga“, tedy velmi tenké.
- Jako palačinka? - Přesně. Ale ještě tenčí.
Má to pěkně rozžhavené, cítím to až sem.
Ano. Má azbestové ruce.
Tohle je jako tvé plátno, můžeš se rozvášnit.
- Miluju to s vejci. - Ano, vejce!
A máme tu velmi vytříbenou přísadu, kterou přidáváme téměř do všeho,
brambůrky Chips Oman.
Jsou ze sousední země Ománu.
- Je na nich koření. - Jo.
S příchutí chilli.
Přidáme chipsy a pak rybí omáčku zvanou mahyawa.
Taková konzervovaná omáčka z ančoviček.
- A je to. - Teda.
- Rozpůlíme to. - Jo.
Pořád je to horké.
- To nic. - Taky máš azbestové ruce.
Tak to je.
- Když vyrůstáš v indické… - Jo.
- Jsi na to zvyklá. - Jo.
Tak jo.
Ty chipsy jsou tam jako hlavní ingredience.
Nejíme to jen tak, ale přidáváme to do jídla jako koření.
Ochutnáme i její čaj.
- Sladké. - Dobré?
Po tomhle musím k zubaři.
Takhle pije čaj celý Dubaj.
S litry cukru.
- Děkujeme. Sepas, šéfkuchařko. - Děkujeme. Těšilo mě.
Vím, že už to bude druhý chleba,
ale já prostě chleby miluju.
- Zdravím. Salam alejkum. - Salam alejkum.
Podívej se na tohle.
Mají pro nás všechno vystavené.
Tady dělají všechen chléb pro tuhle dělnickou třídu,
jelikož hodně z těch mužů opustilo své rodiny
a nechali je ve svých rodných zemích.
Tohle jsou místa pro ně.
Já mám nejradši ten se za'tarem a sýrem.
- Za'atar a sýr. Ano. - Za'atar a sýr. Dám si…
- Jako grilovaný sýr. - Jo!
To je správná reakce.
Arvo.
- Je to božská kombinace. - Jo.
Afghánci používají za'atar z Blízkého východu
spolu se zpracovaným sýrem.
Je to prostě božské, jako…
Ale není to tak vždy, když najdeš něco kouzelného?
Když všechno zkombinuješ?
Můžu do té kombinace ještě něco přidat?
Ano. Prosím! Do toho.
- Tahle pálivá omáčka… - Jsi zabiják.
Každá emirátsko-íránská domácnost ji má doma.
Výborně.
- Je na ní americký orel bělohlavý… - Vyrábí se v Louisianě.
Tak.
Je spíš octová, než pikantní.
Neříkáme tomu orlí omáčka, ale sokolí.
Sokolí omáčka.
Už je to naše omáčka.
- Je super, že ji máte. - Jo.
Co jsi říkala o těch dělnících…
Doma slyšíme různé informace.
Ale tady jsem taky slyšel, že většina těch pracovníků
se rozhodla odejít ze svých zemí, protože tady vydělají víc
a pošlou to domů.
Můj táta sem přijel,
protože tu podle něj byly příležitosti, které by doma neměl.
Ne pro všechny,
ale pro mnoho lidí to byla země možností a stále je.
Oba chleby byly vynikající.
Nemůžu se dočkat na dezert.
Překvapilo mě, když mi řekla, co je dobré.
Čokoláda z velbloudího mléka.
Zrovna po tomhle jsem nikdy netoužil, ale když už jsme tu.
Jsem ochotný vyzkoušet cokoli.
- Nezahazuj to, dokud to nevyzkoušíš. - Ne.
Jen mám s velbloudy určité zkušenosti.
Jo.
- Velbloudí mléko je trochu slané. - Aha.
A je velmi cenné. Kráva ti dá 40 až 60 litrů mléka denně.
Velbloudi ti dají šest až sedm litrů mléka denně.
Ale budou si stěžovat.
Nebudu se vyjadřovat k chudinkám velbloudicím.
- Jsou loděmi pouště. - Dělám si srandu.
- Zkusíme nejdřív tohle. - Děkuji.
Tak.
Víš, co chci říct?
Vážně je v tom cítit velbloud.
Dělám si srandu.
Moc dobrá čokoláda.
Nepoznal bych, že je od mého nepřítele.
To je to nejlepší, co kdy z velblouda vzešlo.
Jdeme do restaurace Ossiano
v Atlantis Palm hotelu, kde vaří šéfkuchař Gregoire.
A při jídle se je i na co koukat.
Když o tom slyšíte, zní to trochu divně,
ale když tu sedíte, je to tak fascinující.
Nevím, jestli jsem někdy viděl nádrž
plnou tolika různých druhů ryb, rejnoků a žraloků.
Dle legendy je v ní 65 000 zvířat.
Šedesát pět tisíc zvířat?
Tu malou si dám jako předkrm
a tamtu jako hlavní chod. Takhle to funguje?
Někoho pošlu. Ne, bohužel, tak to nejde.
Svým způsobem je zvláštní jíst rybu před…
Před rybami.
Stává se někdy, že když někdo jí rybu, jiná ryba kouká a křičí: „Mami!“
Povězte mi o sobě. Jste z…
Francie. Jsem Francouz z Bretaně, to je západní část Francie.
- Ano. - Krásné místo inspirované oceánem.
Také ho inspiruje nečekané.
Naše večeře začíná vínem
dekantovaným svíčkou kvůli usazeninám, což je luxusní, ale ne neobvyklé.
Až na to, že tohle víno je bez alkoholu, protože jsme v muslimské zemi.
A pak je tu ta svíčka.
Svíčka ve skutečnosti není svíčka.
Je z foie gras.
Takové miluju.
Ano.
Vosk je z bílé čokolády a kachního tuku.
Ahoj.
Můj největší nepřítel.
Miluju to. Ale vždycky se snažím, aby se host díval na jídlo.
Je to těžký úděl, protože oni se chtějí taky předvést, že?
Ale musím říct, že je to naprosto vynikající.
Žralok!
Snažíme se vyvolat emoce. To je velmi důležité.
Emoce, kterou vyvoláváte, je radost.
Ano. Ale může to být i strach.
Blíží se strach?
Strach ne, spíš neznámo.
Fajn, toho se bojím, takže…
Uvidíte další chod.
Aha, truhlička.
Připraveni?
- Teď tam musíte strčit ruku… - Cože?
A nevíte, co je uvnitř.
To nic.
Ahoj.
Ty jo! Ještěže jsem po tom nechňapl,
protože s těmi už jsem se dostal do styku.
- Richard… - O to jde.
Tkví to v tom, že nevíte, co tam najdete.
- Ne každý má rád mořské ježky. - Já jo.
Jelikož mořského ježka spároval s mangem, mořskými řasami, pstruhovým kaviárem
a kimčchi zmrzlinou, myslím, že by chutnal i vám.
Je to studené a moc chutné.
Další pokrm je inspirovaný klasickými polévkami z jižní Francie.
Ale prezentace je ve stylu Dubaje 21. století.
- Tvoří se sůl. - Té ryby se nikdo nedotkl.
Jen ji nafiletujeme a sežehneme, aby se uvolnil olej.
A pak na to nalijeme kouzelné věci.
Jak vznikla ta sůl?
- Kouzlo. To ti nemůžu říct. - To ano.
Neuvěřitelné. To vidím prvně.
A chuťově je to v podstatě bujabéza.
Nedívejte se.
Haló? Tede? Slyšíš mě?
Jsem tady?
Slyším tě. Slyšíš ty mě?
- Snažím se slyšet… - Už!
- Ahoj, Phile. - Moc rád tě vidím.
- Jak dlouho už jsi v Dubaji? - Týden. Byl jsi tu někdy?
Ne, nikdy.
Má to vážně hloubku, co se týče osobností,
žijí tu lidi z celého světa.
Je tu stará část města
se starými trhy
a zároveň je to město budoucnosti.
Je tu nejvyšší budova na světě, Burdž Chalífa.
- Po které Tom Cruise… - Jo.
Jo. Richard chtěl, ať to po něm zopakuju,
ale bez těch bezpečnostních opatření.
Mám tu takový ubrousek.
A dávám si ho na klín, protože mi poslali tohle.
- Vidíš to? - Ach, to je talíř s dezerty.
To je talíř plný různých druhů dezertů.
Podívej na tohle. Netuším, co v tom je.
- Ale není to nádhera? - Ty jo.
Je to jako šmoulí hovínko.
Nebo to dáš dítěti do nosu, abys mu odsál hleny.
Hej!
Vyzkouším to. Můžeme?
Panebože.
Zmrzlina, nebo zákusek?
Je to takový lahodný krém z marshmallow s malinovým středem.
Proboha.
Cos měl dneska k večeři?
Šli jsme do rybí restaurace a já si dal kuřecí piccatu.
Jsi úplně jako můj táta.
Chodili jsme do rybích restaurací.
Projeli celou Itálii až k pobřeží Amafli.
A on se vždycky všude ptal číšníka, jestli mají telecí řízek.
Říkal jsem mu, ať zkusí něco jiného,
co je v Itálii známé.
Ale on, že má rád telecí.
A nikdy ho neměli.
Nakonec jsme na pobřeží Amalfi
šli do jedné z nejlepších restaurací s mořskými plody na světě.
Mořské plody. Všude stálo velkými písmeny „mořské plody“.
Když přišel číšník, zatajil jsem dech
a táta se zeptal: „Máte telecí řízek?“
A já vybuchl.
„Proč pořád chceš…“
A číšník na to, že to může zařídit.
A otec jen: „Vidíš? Děkuji.“
Už jsem to nikdy neřešil.
Proto ho milujeme.
Máš říct vtip. Znáš nějaký?
- Znám. - Těším se.
Starší pár
jde na večeři ke svým přátelům.
A jsou tam nějací pánové,
manželka jde za ženami a on jde za těmi pány.
Podívají se na něj a řeknou:
„Vypadáš fantasticky. Asi ti to fakt pálí.“
A on na to: „Jo. Beru ty léky na paměť
a funguje to jako zázrak.“
A jeden z nich říká:
„To by se mi hodilo. Jak se jmenují?"
A on na to: „Je to…“
„Ach jo, je to…"
„Krásně to voní. A je to…
Je to květina, má stonek, který
má na sobě trní, a každá…“
- Chlap: „Růže?“ - A on: „Jo!“
„Růženo! Co to beru za léky
Dokonalé. Musím říct,
že tohle je taková variace tátova nejoblíbenějšího a nejlepšího vtipu.
Vážně. To, že tě právě napadl tenhle vtip,
je pocta jemu.
Bůh ti žehnej.
Mám tě moc rád, Tede. Dobře se vyspi.
- Vrátím se… - Ukážeš mi bráchu?
Nechci, abys měl noční můry, než půjdeš spát, ale tady je.
- Mladší. - O tolik mladší.
- Velmi pohledný. - To stačí, Tede.
Bezpečnou cestu.
Díky, příteli. Skvělé. To byl Ted Danson.
Dnešní setkání je v Al Qbabh,
jedné z mála restaurací v Dubaji,
kde se podává pravé emirátské jídlo.
Hurá!
Budou tam všichni přátelé, které jsem si tu udělal.
I pár nových, je tu Peymanova sestra Sahara
a Trevor James, tzv. Food Ranger, pokud znáte YouTube.
Prý je tu to vážně dobré.
- Emirátský pozdrav. - Ano.
Dotyk nosem.
- Vážně? - Ano.
- Nevím, jestli to zvládnete. - Podívej na můj.
Velmi dobře.
- Děláte to taky? - Ne.
Nepřibližuj se s tím.
Ani nevím, co je pod tím, ale moc se těším.
To je ono?
Ne. To je předkrm.
Talíř na uvítanou.
Pustíme se do toho?
To je neuvěřitelné. Jen mořské plody.
- Čím se začíná? - Krevetami. Jo.
Rukama.
- Aha, dobře. Chápu. - Jo.
- Musíš to chytit. - Skvělé.
Je to zábava. A výborné.
Je tu tolik chutného jídla.
- Konzervovaný citron. Ten arabský… - Už jste to zkoušel?
- Ano. V arabské čajovně. - Aha.
První den.
Kdybys tu zůstal ještě deset dnů, už byst neodjel.
Tak je to s každým, kdo přijede do Dubaje.
„Zůstaneme jen chvíli a pak odjedeme.“
A najednou je to 20 let.
Na Dubaji je skvělé, že je to místo, kde se všichni sbližují.
Ano. To rozhodně. Ideální místo pro smíšené rasy.
Děti, které nevědí, z jaké části světa pocházejí,
sem zapadnou.
Stoprocentně.
Moc jsem si to užil.
První dojem z Dubaje, když jí projíždíte,
tak si řeknete, kolik tu utrácejí za stavby.
Ale jen kousek pod povrchem objevíte úžasné lidi.
Chci vám poděkovat, že jste mě tak přijali,
a za vaši štědrost, pohostinnost
a tu lásku, kterou cítím,
ne proto, že jde o mě, ale protože to máte v povaze.
Je to moc milé, na to nezapomenu.
Tak vám připíjím sklenicí vody.
Přípitek sklenicí vody. Tak to tu děláme.
- Na zdraví. - Způsob halal.
Jo.
Po té jedné zastávce před pěti lety mě nenapadlo jet do Dubaje na dovolenou.
Je to obchoďák. K čemu by to bylo?
To dokazuje, jak může být první dojem mylný.
To je ponaučení.
Nikdy nevíte.
Překlad titulků: Beata Krenželoková