Suntem în restaurantul-bar Atmosphere,
la etajul 122 al celei mai înalte clădiri din lume, Burj Khalifa.
Acest burger e printre cei mai scumpi din lume.
Fiți atenți!
- E aur? - Da, de 24 de carate.
Eu doar cheeseburgeri din ăștia mănânc.
Poftă bună!
Trebuie să vedeți!
- Aoleu! - Nu!
Doamne sfinte!
Un bărbat vesel și flămând
Se preumblă peste mări și țări
Ca să înțeleagă
Arta pastelor Porcului, puiului și mielului
Va veni la voi cu mașina
Va veni cu avionul
Vă va cânta
Și vă va dansa
Va râde cu voi
Va plânge pentru voi
În schimb cere un singur lucru Cineva să-l hrănească
Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
Cineva să-l hrănească acum!
CINEVA SĂ-L HRĂNEASCĂ PE PHIL: DUBAI
Marhaba din Dubai!
Metropolă sclipitoare pe malul Golfului Persic din Peninsula Arabică,
Dubai este cel mai mare oraș din Emiratele Arabe Unite.
Am poposit aici cu fiul meu când filmam episodul din Cape Town.
Ben lucra și el la emisiune. Am avut escală la Dubai.
Erau peste 37 °C. Ce să facem?
Ne-am dus la mall.
E cel mai mare mall din lume.
Credeam că acela este Dubaiul.
M-am înșelat.
În spatele luxului, există un oraș vechi, necunoscut.
Vreau să îl explorez pe îndelete.
Dar fie că ești aici, fie în Dubaiul care arată așa,
ești într-un oraș cu o populație înfloritoare de imigranți.
Aproximativ 85% din locuitorii Dubaiului s-au mutat aici din alte țări,
aducând cu ei mâncăruri extraordinare.
Ca în acest local deosebit, condus de trei frați.
De ce ar lucra împreună niște frați?
Mohammad, Wassim și Omar Orfali sunt din Siria
și au deschis cel mai mare restaurant din tot Orientul Mijlociu și Africa.
E vorba de Orfali Bros.
- Bună! În sfârșit! - Bună!
- Ce faci? - Îmi pare bine.
Salut, echipă!
Salut!
Am noroc și Mohammad îmi gătește doar mie cât stau în picioare la tejghea.
Frații tăi sunt aici cu tine. Mai ai rude în Siria?
- Mai am câteva. - Te mai duci pe acasă?
- Din păcate, nu. - Sunt vremuri grele.
Da. Am plecat din Siria în 2005.
Ultima dată am fost acolo în 2009.
- Demult. - Ne întoarcem noi.
Suntem din Alep, unul dintre cele mai vechi orașe locuite.
Da.
Complexitatea bucătăriei din Alep e dată
de multe straturi de ani, secole, oameni, ingrediente și bucătari.
- Noroc! - Pentru Siria și pentru tine! Mulțumesc.
- Amintește de vin, nu? - Kombucha cu trandafiri și cireșe.
Ești gata?
- Dacă sunt gata? Da. - Super!
Prima gustare e toată cu porumb.
Chipsurile sunt din aluat făcut de noi.
Primul strat este crocant.
Stratul cremos e făcut din sucul porumbului.
Scădem, emulsionăm, facem cremă.
Felul acesta pare de inspirație mexicană.
Sută la sută.
Cum ai descoperit bucătăria mexicană fiind în Siria?
Nu am fost acolo, dar am citit mult.
Trebuie să mergi.
Vreau, dar e departe. Trebuie să mă organizez bine.
Și tu erai departe, dar am venit la tine.
Prăjim și mătasea porumbului.
- Iată! - Nu am mai mâncat mătase de porumb.
- Poftim! E porumb local. - Porumb cap-coadă.
O îmbucătură sau două?
Dintr-o înghițitură? Nu cred că pot.
Da. Asta vreau să aud, crănțănitul.
Apoi ai crema. Ți se umple gura de porumb.
Ai mai multe texturi, dar și gusturi.
Îți dai seama brusc câte gusturi întrunește porumbul.
În continuare…
Chiflă cu caviar, umplută cu smetana.
Smetana e smântână din Rusia.
Preparatul ăsta e foarte cerut încă de la deschidere.
Oare de ce? Nu te zgârcești deloc.
Da. Se consumă din două îmbucături.
Prima dată iei doar caviarul.
Hai! Tot caviarul!
Apoi întingi în smetana.
Mamă!! N-am mai băgat în gură atâta caviar deodată.
Dintr-o îmbucătură, hai!
Am unul și pentru fratele tău.
Nu! Îți place să muncești cu frații tăi?
- Sincer? - Da.
- Da și nu. - Da și nu?
- Richard? - Richard!
Ai noroc, te place. Nu eram sigur dacă să-ți dau.
- Din două guri. - Caviarul.
Și chifla.
- Nu aștepta atât! - Nu sta, îndeasă în gură!
Mersi că i-ai dat.
Pândeam clipa să îți spun că ești concediat.
Vreau să plece vesel.
Putem lua felurile la rând până spui stop.
Ne prinde noaptea.
Ospățul continuă.
Vânătă afumată cu tahini cu ardei roșu copt,
flori comestibile și chili.
Sichuan întâlnește Siria în aceste găluște cu vită.
Ecler sărat umplut cu cremă de ciuperci, cu gutui și prosciuto pe deasupra.
Prosciuto din carne de vită, nu de porc, fiind o țară musulmană.
- Dintr-o înghițitură? - Da.
Îmi place așa. Ție, nu?
Bine.
În acel punct, după atâta mâncare excelentă,
eram complet sătul.
Când numai ce zice: „Am și un burger.”
Pe ultimul l-am dat pe jos. Pe ăsta nu-l mai scap.
Pe el!
Vită wagyu tocată de mână, sosul meu secret, ceapă caramelizată.
Nu știu. Cel mai bun burger dintotdeauna?
Tot ce se poate.
- Richard, nu fi prost! - Da.
De-acum trebuie să vin în Dubai când vreau burgeri. M-ai nărăvit.
Am mâncat tot ce-a preparat Mohammad,
după care mi i-a prezentat pe frații lui.
Ei sunt cofetarii.
- Ei sunt vestiții frați? - Da. Wassim e geniul.
- Wassim, ești un geniu? - Da.
Nu.
- Și Omar. - Omar? El ce face?
Amândoi sunt cofetari.
Mi-a plăcut: „El e fratele meu, geniul. El este celălalt frate.”
- El e geniu și el nu? El e Fredo? - El e coloana vertebrală.
Ce frumos lucrează frații împreună!
Ai văzut, Richard?
Uite ce prăjituri franțuzești frumoase! Și ei n-au fost în Franța.
Avem crocant cu dulceață de lapte.
Mulțumesc, maeștrilor!
Vișina în ciocolată e din cultura noastră.
- Fii atent! - Mănânc-o!
- Budincă de orez în formă de mandarină. - Ca un ou portocaliu.
De unde e adus fisticul?
Din Alep.
Prăjitură cu yuzu și susan negru.
Îți vine să crezi?
Pralină cu alune, în stilul cofetarului francez Pierre Hermé.
Mango.
Nu am mai avut până acum atâtea prăjituri.
Bun-venit la ultima mea scenă!
Cu burta pusă la cale, e timpul să explorez vechiul Dubai.
Ce mod mai bun de a cunoaște acest loc
decât însoțit de un om plimbat prin toate țările lumii?
Drew Binsky este probabil cel mai urmărit călător de pe YouTube
de vârsta lui, din lume.
Face lucruri la care eu n-aș fi visat nici la vârsta lui.
Ce?
Pentru scena asta, Drew vine împreună cu „acolita” lui, Deanna.
- Doi evrei și o filipineză. - Da.
- Iese un serial de comedie. - Da.
V-am spus că abia s-au căsătorit? Foarte de curând.
Bun-venit în Dubai, Phil!
- Sunteți în luna de miere? - Da.
- Mulțumesc că o petreceți cu mine. - Cu plăcere.
- Așa ți-ai imaginat luna de miere? - Da.
Bună, ce mai faci?
- Cum te cheamă? - Nihal.
- Nihal, eu sunt Phil. - Drew.
Deanna. Îmi pare bine.
- Îți place mâncarea indiană? - Da, la nebunie.
Și mie.
- Spune-mi ce avem aici. - E paratha, nu?
Da, cu ceapă, și cu cartofi și frunze de schinduf.
- Nu ai mâncat lipie mai bună. - Îmi place.
Seara se face o coadă interminabilă. Nu găsești loc.
Am venit când trebuia.
- Mă înfig. - Dă-i înainte!
- Stai așa, Nihal! - Acum e acum!
Zâmbet instantaneu. Cum e? Puțin picant, nu?
- Vai, ce bun e! - Da, e picant.
Drew îmi amintește că trebuia să încep să călătoresc demult.
Voi sunteți încă tineri, dar ați vizitat toate țările lumii.
- Pe toate. - Câte sunt?
Sunt 197.
- Da. - Nu apuc să vizitez 197 de țări.
Ba ai putea.
Încerc să le spun oamenilor să călătorească cât sunt tineri.
- Călătoria e cea mai bună școală. - Da! Le spun asta tuturor.
Eu spun și mai mult.
Dacă poți călători cu cineva, poți cuceri lumea, poți realiza orice.
Credeam că o spui:
„Dacă poți călători cu cineva, poți trăi cu acel om.”
Eu am fost cu Monica în Europa când eram împreună de trei luni și…
Aceea a fost proba relației.
Când sunt doi oameni împreună mai mult decât în călătorie?
- Vezi binele, răul, urâtul. - Monica vedem mai mult urâtul.
Mergem la… Unde mergem?
La ceainărie. E o ceainărie afgană.
- Ceainărie arabă. - Da, așa.
Ai uitat în ce țară ești.
Ceainăria arabă e în zona Bastakiya.
Nu în zona Buster Keaton.
Ăsta e Dubaiul vechi. Mă așteptam la ceva vechi-vechi.
- Vechi de mii de ani. - Nu.
- Deoarece există o istorie. - Da.
Când spunem „vechiul Dubai”, vorbim de 50-60 de ani, da?
Da, de pe la 1970-1980.
Dubaiul s-a întemeiat pe malul unui mic golf.
Aici veneau negustorii.
Industria petrolieră a creat aceste blocuri.
E petrol aici?
Înainte să se construiască, aici erau doar corturi în deșert.
Exact.
Putem spune că au progresat mult de la corturile din deșert.
- Uite-o! - Ceainăria!
- Ceainăria arabă! - Da.
Doar atât vreau să mă apropii de cămile.
Te-am adus aici pentru atmosfera de Orient Mijlociu.
- Se simte. - Ceaiul vine însoțit de mâncare.
Oamenii sunt specialiști în ceai.
Din călătoriile voastre, aveți un loc preferat?
Iubim Iranul.
- Da? - Voiam să zic asta. Ador Iranul.
Datorită ospitalității.
În Orientul Mijlociu, lumea e foarte primitoare.
Văd asta aici.
Mă scuzați! Am adus pâinea.
- Arată bine. - Da.
E foarte bună. Asta e salata.
Îmi place salata.
Priviți numai!
Machboos cu rasol de miel. Salona cu pui. Îmi plac numele astea.
Ăla e miel?
- Poftă bună! - Da.
- Noroc! - Toată lumea dă noroc!
Doamne, ce fraged e!
Patronii Rania și Ali au venit să se asigure că facem ce trebuie.
Ce ați încercat?
Tikka cu lămâie?
Excelent!
E un preparat unic din această regiune.
E marinat în lămâie neagră.
Asta e lămâie neagră.
- Aia e uscată. - N-am mai văzut.
- Să o storc? - Poți să o storci sau să o mănânci.
- Da? - Da.
Dacă nu îmi ziceai că e comestibilă, nu mă atingeam de ea, dar e bună.
Gustă orezul! E vedeta spectacolului.
- Bun! - Așa!
Avem o nouă vedetă, Richard.
De când aștept!
E rețeta mamei lui Ali.
Din când în când îi dăm să guste,
să ne spună dacă mâncarea se ridică la standardele ei.
- E exigentă? - Cam da.
Mănânc.
- Unde e mama ta? Cum o cheamă? - Maryam.
Maryam!
Bun-venit la cea mai proastă continuare a unui film: Nătăfleață al Arabiei 2!
Încă mă obișnuiesc.
Cămile…
Eu mă distrez mult mai puțin decât voi.
Dacă tot m-am trambalat până în deșert,
voi mai face un lucru de care îmi e frică, și anume șoimăritul.
Noroc, prietene!
El e Mohammed de la Nara Desert Escapes.
Mă va învăța câte ceva
despre această pasăre cu cioc și gheare lungi și ascuțite.
El e Ghost. E un șoim călător.
- Este simbolul acestei țări. - Da. E frumos.
E cel mai rapid animal de pe planetă.
În plonjon atinge 389 km/h,
circa 242 mi/h.
O să zboare?
Da, după care ți se va așeza pe mână.
- Sigur? - Inshallah. Încercăm.
Bine.
În regulă.
Beduinii trăiau în deșert.
Ei și-au spus: „Îi prindem, îi dresăm. Ei vânează și ne aduc mâncare.”
- Bagă mâna stângă în mănușă. - Am emoții.
- Ține chestia asta strâns. Bine? - Bine.
Cică: „Am venit. Am făcut ce trebuia. Unde e mâncarea?”
Și eu simt la fel. Da, și mie îmi e foame.
Poftim!
M-am bucurat să-l cunosc pe șoimul Ghost.
Nu s-a repezit să-mi scoată ochii. A fost cuminte.
Dar nu vă uitați la „Cineva să hrănească șoimul”.
Merităm și eu și Mohammed niște bucăți de carne.
Dar gătită cum se face aici de mii de ani.
Exceptând staniolul.
Salut!
Madfoon arăbesc tradițional cu miel.
Acesta e sos. Ia cu pâinea asta.
- Mulțumesc. - Și eu.
Da!
- A zis să facem așa, nu? - Da.
Să apucăm așa.
- Cu puțin sos? - Exact.
Da?
- E picant. - Da.
- Asta e mâncare beduină? - Da.
E savuroasă.
Este în capul listei de experiențe unice pentru mine.
Da.
Suntem într-o oază, la o oră de Dubai.
Dar e ca și cum am fi în sălbăticie. De fapt, suntem.
Da.
Mă bucur că există un fotoliu cu perne în sălbăticie.
Dacă vă place mâncarea ca la mama acasă, merită să vă deplasați până în Dubai.
Acesta este restaurant Bait Maryam, în traducere, „Casa lui Maryam”.
Ele sunt Salam Dakkak și fiica ei, Nada.
Maryam era mama lui Salam.
- Bună! - Bună!
Salam gătește mâncarea palestiniano-iordaniană cu care a crescut.
- Bun-venit! - Mulțumesc.
Ne bucurăm că ai venit.
Am citit că ești bucătăreasa anului.
Da.
Acest restaurant îi este dedicat mamei tale, nu?
Da. Perdelele sunt pentru ea.
- Sunt perdelele ei? - Da.
- Voiai să te simți ca acasă? - Exact.
Simt că e în preajma mea tot timpul.
Când amestecă în oală, zice mereu că parcă nu ea amestecă, ci Maryam.
Înduioșător.
Nu spun asta fiindcă e mâncarea noastră. Când guști, simți un soi de energie.
Chiar dacă nu ești din Orientul Mijlociu, De oriunde ai fi, te vei simți ca acasă.
Arabii sunt vestiți pentru mirodenii.
Avem un preparat special pentru tine.
I se zice kibbeh nayyeh. E carne crudă.
Mama e din staul Tarshiha.
Satul Tarshiha e vestit pentru carnea crudă.
Noi ți-o aducem aici.
Părinții mei au emigrat din Germania.
Când eram noi mici,
mama făcea biluțe din carne de vită tocată cu puțină sare.
Le punea într-un castron și aia era gustarea mea. Deja mâncam kibbeh nayyeh.
Dar ce avem aici pare mai rafinat decât carnea de hamburger a mamei.
- Spălăm bulgurul. - Da.
Îl scurgem de apă.
Adăugăm toate mirodeniile: chimion, murdiqush…
- Murdiqush? - Da.
N-am auzit de așa ceva. Cum s-ar traduce?
- Parcă „margoram”. - Măghiran?
- Da, așa! Ai dreptate. - Foarte tare!
Nu e rău, Phil.
Ăsta e un amestec de mirodenii pentru kibbeh.
E un amestec special, din multe mirodenii.
- Diferite? - Da.
Cuișoare. Nu mult, doar puțin.
Și scorțișoară.
Corect!
Și începem să frământăm.
- Am citit că asta e bucătărie levantină. - Da.
- Se referă la regiune? - Da.
Ce fel de carne e?
De miel.
E o bucată specială din interiorul pulpei.
Se toacă la mașină până se face o pastă foarte fină.
Mama a predat bucătăria. S-a mutat în SUA. S-a întors să aibă grijă de noi.
Noi am îndemnat-o să facă ceva care îi e drag.
Ea a vrut restaurant.
Ăsta e visul meu.
- Ce frumusețe! - Îți dă să guști.
Îți arăt cum trebuie mâncat, ca să simți toate aromele.
Am înțeles.
Iei pâine de lângă tine.
- Pune și din asta. - Din asta, asta și asta.
- Fac cum îmi spuneți voi. - Așa!
- Îți place ceapa? - Da.
Excelent!
- Tot odată? - Da.
Haide, nu…! Foarte bine!
Nu știu ce s-a întâmplat, dar când am mușcat…
Unde te duce?
Unele momente te transportă.
Nu mă refer la o altă țară, cum ar fi Dubaiul.
Mă refer la un alt timp, la alt loc, la altă ființă omenească.
- Trebuie să îți spun ceva. - Zi!
E extraordinar.
- Mă simt emoționat. - Da.
O să mă faci să plâng.
Mereu când gătesc asta, îmi aduc aminte de mama.
Nu știu dacă e din cauza poveștii.
Eu te-am prevenit.
Dar… nu cred că asta e explicația.
Mi se pare fantastic să simți emoție în mâncare.
- Cum îți spun. - Da.
E magie.
Mi-am pus toată inima, toată iubirea în mâncare.
- Voiam să spun asta. - Eu hrănesc omul.
- M-am temut că pare exagerat. - Înțeleg.
Mă înțelegi?
Nu e uimitor că mâncarea poate face asta?
Asta îmi place cel mai mult la ea. Nu se întâmplă mereu.
Anumite preparate sunt gustoase și este suficient.
Asta e ideea: „Are un gust fenomenal. Ia!”
Dar acum vorbim despre o altă dimensiune.
Aș fi vrut să fie și soția mea aici. E aniversarea noastră.
- Nu! Trebuia s-o aduci. - Serios?
- Trebuia. Dar mă întorc. - Așa!
- Să vii la mine! - Firește.
Dacă îți place ce gătesc. Altfel, nu e nevoie.
Într-o bună zi o să spui: „Phil, iar ai venit?”
- Nu. Niciodată. - E prea mult!
Am nimerit în Dubai în ultimele zile ale lunii sfinte musulmane, Ramadanul.
De sărbătoarea Ramadanului se postește 30 de zile, de la răsărit până la apus.
Întreruperea postului în fiecare seară se numește „iftar”.
Pe străzile orașului vechi, oamenii se adună cu miile pentru iftar.
Am norocul să mă alătur lor.
Mă întâlnesc cu Drew și Deanna, și cu Peyman Al Awadhi,
un blogger culinar extraordinar.
Mă întâlnesc și cu toți acești domni.
Ce mai faci?
Salutare, prietene!
Mă bucur să te cunosc.
Bună ziua!
- Cât de tare! - Te descurci?
- Da, dar nu sunt… - Nu ai loc?
Am loc berechet.
Dar stau mai prost decât tine cu spatele și cu picioarele.
Dar tu…
Uite cum stau eu.
Tu faci asta de o viață.
Câți oameni sunt aici?
Se strâng cam trei-patru mii de oameni în fiecare seară.
Pe străzile pe care tocmai am mers? E foarte emoționant.
- Toți mănâncă același lucru? - Da.
- Văd o portocală și curmale. Aici e supă? - Se mănâncă mai ales în sudul Indiei.
Se cheamă kanji.
Kanji? Știu despre kanji.
E terci de orez.
Aici sunt doar indieni?
- Suntem amestecați. - Amestecați?
Din India, Pakistan, Bangladesh.
În pungă ce e?
De ronțăit.
- De ronțăit? - Da.
- Ne place să ronțăim. - Concis.
Vorbește la telefon.
- Cine sună în clipa asta mare? - Băiatul meu.
Mă întreabă dacă e timpul să întrerupă postul.
Da, uite semnalul!
- Acum putem întrerupe postul. - Totul e sincronizat.
Toate moscheile cheamă la rugăciune în același timp.
Asta se aude. Nu este ecoul.
- Îmi place enorm. - Mi s-a făcut pielea găinii.
- Începem cu curmalele. - Toți mănâncă întâi o curmală?
Motivul este că așa a ieșit din post profetul Mohamed.
Ce frumos!
E un sentiment magic să mănânci împreună.
Simt că fac parte din ceva imens.
Dacă te gândești la toate celelalte moschei din țară
care fac același lucru,
sunt milioane de oameni care probabil mănâncă același lucru.
- În lume. - Da.
- Mă iertați că întreb… - Da.
Am auzit chemarea la rugăciune, dar nimeni nu s-a oprit să se roage.
De ce?
Exact! Bună întrebare!
De obicei, chemarea e la rugăciune.
Pentru noi, acum, e semnalul că putem întrerupe postul.
E chemarea la masă.
Vei auzi din nou chemarea peste 15 minute. Atunci se vor ridica toți să se roage.
Am înțeles. Povestiți-mi despre voi.
Cu ce vă ocupați? Cum e viața voastră în Dubai?
Eu sunt în Dubai de patru ani.
Lucrez în industria chimică.
- În industria chimică? - Da.
Tu de când ești aici?
Eu m-am născut și am crescut aici.
Sunt unul dintre cei 12%.
Majoritatea celor care locuiesc în Dubai vin din altă parte?
- Clar. - Corect?
Țara se dezvoltă foarte rapid.
Nu putem procrea în același ritm.
Trebuie să importăm totul.
- Aveți nevoie de sfaturi? - Da.
Pleacă. Se duc la moschee să se roage?
Au plecat?
- Pleacă unul câte unul. - Nu te reținem.
Nu vreau să ai necazuri. Iată chemarea!
- Mai avem timp. - Da?
- Mi-a făcut plăcere. - Shukran.
Mulțumesc. A fost o plăcere.
- Bucuros de cunoștință. - A fost o încântare.
Cu mult drag.
Mă bucur că te-am văzut.
Pa, Phil!
Am nevoie de ajutor să mă ridic.
Bună ziua, domnilor!
Am construit cu mare cheltuială un munte uriaș de zăpadă în deșert.
Aveți două lucruri de făcut.
Prima voastră misiune e să aveți grijă
că moșul de lângă voi nu se sperie,
nu se rănește, nu se panichează și nu plânge.
- E ceva de râs? - Da.
- Ce e de râs? - Nimic.
A doua misiune e să vă distrați cât mai mult.
- Da! - Da.
Logan! DJ! La treabă!
- Ai mai făcut asta? - Da.
- Conduci tu. - Unu, doi, trei, și!
Dacă n-ați ghicit, Dubaiul nu face rabat de la exces.
Această stațiune de schi acoperită este printre cele mai mari din lume.
Rar m-am distrat atât de bine în zăpadă la mall.
- Din nou! - Da!
Când sunt într-un loc necunoscut cu mâncare bună, îmi place să fac un tur.
Am nevoie de îndrumare. Tocmiți un ghid, oameni buni! Nu e rușine.
Arva Ahmed are o firmă de tururi culinare numită Frying Pan Adventures.
Merg cu ea prin cartierul Al Ras.
E partea mea preferată din Dubai. Orașul se schimbă neîncetat, cu pași iuți.
Uneori vrei să te deconectezi.
Aici poți să stai jos, să bei un chai și doar să fii.
Ea e maestra bucătăreasă Al Naz.
E din sudul Iranului.
A revoluționat o pâine după care mă dau în vânt.
- Se cheamă regag. Ai mâncat? - Nu știu.
Raga înseamnă „foarte subțire”.
- Ca o clătită? - Exact. Dar și mai subțire.
E foarte încinsă plita. O simt de aici.
Da. Mâini de azbest, prietene.
Asta e pânza ta. Poți să-ți faci de cap.
- Îmi place cu ouă. - Cu ouă, da.
Dar există un adaos rafinat la majoritatea preparatelor noastre,
anume chipsurile Oman.
Sunt din țara vecină, Oman.
- Sunt condimentate. - Da.
Cu gust de chili.
Adăugăm și un sos de pește numit mehyawa.
Un sos de anșoa conservat.
Iată!
- O rupem în două. - Bine.
E foarte fierbinte.
- Nu-i nimic. - Mâini de azbest!
Asta-i situația.
- Când crești într-o familie indiană… - Ești obișnuită.
- Uite așa! - Bine.
Chipsurile sunt ingredientul principal.
De obicei le ronțăim, dar și condimentăm mâncărurile cu ele.
Să gustăm și ceaiul!
- E dulce. - Bun?
Mergem la dentist după asta.
Așa se bea ceaiul în vechiul Dubai, cu un galon de zahăr.
- Mulțumesc. Sepas! - Mulțumesc. Mi-a făcut plăcere.
Știu că ne oprim tot la pâine,
dar sunt moartă după pâine.
- Bună ziua! Salaam alaikum! - Salaam alaikum!
Ia te uită! Au expus toată marfa pentru noi.
Ei fac toate felurile obișnuite de pâine pentru comunitatea muncitorilor.
Mulți bărbați și-au lăsat familia acasă, și-au lăsat soțiile în țara lor.
Acestea sunt spații de întâlnire. Mie îmi place pâinea cu za'atar și brânză.
- Za'atar și brânză. Nu ezita! - Za'atar și brânză. Iau o…
- Brânzeturi topite din toată lumea, nu? - Da.
Asta e reacția corectă.
Arva!
- E o combinație divină. - Așa e.
Afganii folosesc za'atar din Orientul Mijlociu
și brânză superprocesată.
E ceva paradiziac.
Nu găsești că magia se naște din polenizarea încrucișată?
- Pot să polenizez și eu puțin? - Da.
- Da, pune! - Bine.
Ești ca un pistolar.
Toți iranienii de aici au sosul ăsta în casă.
Excelent!
- E un vultur pleșuv american pe sticlă. - E făcut în Louisiana.
E mai mult oțetos decât iute. Noi îi spunem „sosul șoimului”.
Sosul șoimului.
Acum e sosul nostru.
- Mișto că aveți așa ceva! - Da.
Ce spuneai despre muncitori… Acasă auzim tot felul de lucruri.
Dar aici am auzit și că cei mai mulți
au ales să plece din țara lor fiindcă aici câștigă mai mult
și trimit banii acasă.
Tata a venit în Dubai pentru că a simțit
că aici are o șansă pe care nu o avea acasă.
Nu spun că pentru toți,
dar încă este țara oportunităților pentru mulți oameni.
Cu pâinea a nimerit-o de două ori. Abia aștept să descopăr desertul.
M-am mirat tare auzind: „Știi ce e bun?”
Ciocolată cu lapte de cămilă.
Nu e ceva să mă fi interesat, dar iată-ne aici!
Sunt dispus să încerc orice.
- Nu te strâmba până nu guști. - Nu.
Am avut eu niște peripeții cu cămilele.
Păi da.
- Laptele de cămilă e ușor sărat. - Da.
E foarte prețios. O vacă îți dă 40-60 l de lapte pe zi.
Cămila îți dă 6-7 l de lapte pe zi.
Dar se va plânge.
Nu comentez despre bietele cămile sclifosite.
- Ele sunt oile deșertului. - Le tachinez numai.
- Începem cu asta. - Mulțumesc.
Bine.
Știi ce vreau să spun?
Că se simte cămila.
Glumesc.
O ciocolată foarte bună. Nu ai zice că e de la dușmanca mea.
E cel mai bun lucru provenit de la cămilă.
Astă-seară mergem la Ossiano,
la maestrul Gregoire, în hotelul Atlantis Palm.
Înțeleg că ai o priveliște interesantă cât mănânci.
Când auzi, ți se pare tras de păr.
Dar, stând aici, e un spectacol hipnotic.
Nu cred să mai fi văzut vreun acvariu
cu atâtea specii de pești, pisici-de-mare și rechini.
Într-adevăr. Legenda spune că sunt 65.000 de animale.
Sunt 65.000 de animale?
Apropo, îl vreau pe cel micuț ca aperitiv și pe acela ca fel principal. Așa merge?
Trimit un tip. Nu se poate, din păcate.
Într-un fel, e ciudat să mănânci pește în fața…
- Peștilor. - Animalelor.
Se întâmplă, când mănâncă cineva pește, să vină alt pește să se uite: „Mama!”?
- Spune-mi de unde ești. - Din Franța.
- Din Bretania, din vestul Franței. - Da.
E un loc frumos, inspirat de ocean.
El este inspirat și de neașteptat.
Cina începe cu vin, decantat la lumânare pentru revelarea sedimentelor.
Simandicos, dar nu excentric.
Însă vinul este fără alcool, fiind o țară musulmană.
Și mai e și lumânarea.
Lumânarea nu e lumânare, după cum vezi.
E din foie-gras.
Cel mai bine.
Întocmai.
Ceara este din ciocolată albă și untură de rață.
Bună!
E dușmanul meu bun.
Îmi place, dar încerc să fac clientul să se uite la mâncare.
Grea sarcină! Dumnealor vor să fure atenția.
Dar mâncarea este savuroasă.
Rechin!
Încercăm să stârnim emoții. E foarte important.
Emoția pe care o provoci e fericirea.
Da, dar poate fi și frica.
Vine și frica?
Mai degrabă palpitul necunoscutului.
Păi îmi e frică de necunoscut, așa că…
Vezi acum următorul fel.
Lădița cu comori.
Sunteți gata?
- Trebuie să bagi mâna. - Poftim?
Neștiind ce e înăuntru.
E în regulă.
Bună!
Mă bucur că nu m-am repezit.
Am avut niște peripeții cu dumnealor.
- Richard! - Asta e.
Ideea este că nu știi peste ce vei da.
- Nu tuturor le plac aricii-de-mare. - Mie îmi plac.
Acest arici de mare e combinat cu mango, alege, caviar de păstrăv
și înghețată de kimchi.
V-ar plăcea și vouă.
E rece. Doamne, ce bun e!
Următorul preparat este inspirat din supele tradiționale din sudul Franței.
Dar prezentarea este din Dubaiul secolului XXI.
- Se formează sare. - Nu ne-am atins de pește.
Îl filetăm, îl pârlim puțin să scoatem untura
și turnăm peste el aceste ingrediente magice.
Cum s-a format sarea?
- E vrăjitorie. Nu pot să-ți spun. - Incredibil! N-am mai văzut așa ceva.
La gust, e bouillabaisse.
Nu vă uitați!
Alo? Ted? Mă auzi?
Sunt aici?
Eu te aud. Tu mă auzi?
- Încerc să… - Asta e!
- Bună, Phil! - Mă bucur să te văd.
- De când ești în Dubai? - De o săptămână. Ai fost aici?
Nu, niciodată.
Populația este foarte diversă.
Sunt oameni veniți din toată lumea.
Există o parte veche a orașului, unde sunt piețele.
Dar este și un oraș al viitorului.
Aici e și cea mai înaltă clădire din lume, Burj Khalifa. Se cățăra Tom Cruise pe ea.
Richard voia să reproduc scena, dar fără măsurile lui de siguranță.
Vezi șervetul ăsta?
Mi-l pun în poală fiindcă mi-au trimis chestia asta.
- Vezi? - Doamne, o farfurie cu prăjituri!
O farfurie plină cu fel de fel de prăjituri.
Uite ce drăcie! Habar n-am ce are înăuntru.
Nu e superbă?
Pare rahat de ștrumf.
I-o bagi în nas bebelușului, să-i aspiri mucii.
I-auzi!
Mușc. Ești gata?
Doamne!
E înghețată sau prăjitură?
E ca o cremă de bezea, cu o zmeură în mijloc.
Doamne!
Ce ai mâncat de seară?
Am mâncat piccata de pui la un restaurant pescăresc.
Parcă îl aud pe tata.
Mergeam la restaurante pescărești.
L-am plimbat prin Italia, pe Coasta Amalfitană…
Indiferent unde intram, el întreba ospătarul: „Se poate un antricot?”
Eu îi ziceam: „Încearcă mâncărurile vestite ale italienilor!”
„Îmi place antricotul.”
Ni se spunea că nu se poate.
Ajungem și la unul dintre cele mai bune restaurante pescărești din lume,
pe Coasta Amalfitană.
Peste tot scria „fructe de mare” cu litere de-o șchioapă.
Vine ospătarul. Eu îmi țineam respirația.
Tata zice: „Se poate un antricot?”
Am explodat.
„De ce insiști cu…?”
Și ospătarul zice: „Se poate.”
Iar tata: „Aha! Mulțumesc.”
De atunci i-am dat pace.
De asta îl iubim.
Ne spui un banc. Știi vreunul?
- Da. - Abia aștept.
Un cuplu mai în vârstă
ia cina la niște prieteni.
Mai este lume acolo.
Soția se duce să vorbească cu femeile. Soțul vorbește cu prietenii lui vârstnici.
Ăștia se uită la el:
„Arăți excelent. Pari în mare formă.”
„Chiar sunt.
Iau niște pastile pentru memorie.
Fac minuni.”
Unul dintre bărbați zice: „Nu mi-ar strica deloc. Cum se cheamă?”
Iar el: „Se cheamă…
Aoleu! Se cheamă…
Miroase frumos. E o floare. Are o tulpină cu…
spini.”
Celălalt zice: „Roză?” El: „Așa!”
„Roza, ce pastile iau eu?”
Perfect!
O variație la acest banc e gluma preferată și cea mai bună a tatei.
Faptul că te-ai gândit să îl spui e un omagiu la adresa lui.
Să-ți dea Dumnezeu sănătate! Ted, te iubesc mult. Somn ușor! Mă întorc…
Pot să-l văd pe frate-tău?
Da. Nu vreau să ai coșmaruri, dar uite-l!
- Mai tânăr. - Mult mai tânăr.
- Foarte chipeș. - Ajunge, Ted!
- Să te întorci cu bine! - Mersi, prietene.
Grozav! Ted Danson, oameni buni!
Ne reunim să mâncăm cu toții la Al Qbabh,
unul dintre puținele restaurante din Dubai unde se servește mâncare din Emirate.
Ura!
Mă întâlnesc cu toți prietenii de săptămâna asta
și cu câțiva noi, ca sora lui Peyman, Sahar,
și Trevor James, The Food Ranger pe YouTube.
Am auzit că e un local excelent.
Te salut cum se face la noi.
Apoi ne atingem nasurile.
- Serios? - Da.
- Nu știu dacă te descurci cu al meu. - Dar al meu!
Foarte bine.
- Și tu saluți așa? - Nu.
„Nu mă atinge cu ăla!”
Nu știu ce e dedesubt, dar sunt încântat.
Asta e tot?
Nu, ăsta e aperitivul.
Platoul de bun-venit.
Ne înfigem în el?
Nemaipomenit! Numai fructe de mare!
- Cu ce începi? - Cu creveții.
Cu mâinile.
- Bine. Așa fac. - Da.
- Apucă cu degetele! - Super!
E plăcut și gustos.
Câtă mâncare gustoasă!
- Lămâie murată. - E grozavă. Ai mai mâncat?
Da, la Arabian Tea House, în prima zi.
Dacă mai stai zece zile, nu mai pleci.
Așa pățesc toți care vin în Dubai.
„Stăm puțin și plecăm.”
Și se trezesc că au trecut 20 de ani.
Dubaiul a fost dintotdeauna un minunat punct de convergență.
Absolut. E locul ideal pentru persoanele de rasă mixtă.
Dacă nu știi din ce seminții te tragi, te potrivești perfect aici.
Mi-a plăcut fiecare clipă.
Prima impresie, dacă străbați orașul cu mașina,
este: „Frate, câți bani bagă ăștia în construcții!”
Dar, dacă treci puțin de suprafață, întâlnești oameni superbi.
Vă mulțumesc pentru căldura cu care m-ați primit,
pentru generozitate, ospitalitate
și pentru dragostea pe care mi-o transmiteți,
nu fiindcă e vorba de mine, ci fiindcă așa este firea voastră.
Sunteți foarte buni și nu voi uita.
Ridic un pahar cu apă în cinstea voastră.
Ciocnim cu apă. Așa facem în Dubai.
- Așa! - După cuviință.
Da.
Nu credeam că voi veni vreodată în vacanță în Dubai după escala de acum cinci ani.
E un mall. La ce îmi trebuie?
Atât de greșite pot fi primele impresii.
Asta e lecția.
Nu știi niciodată.
Subtitrarea: Steliana Palade