Це «Атмосфір», бар-ресторан
на 122-му поверсі найвищої будівлі у світі, Бурдж Халіфа.
А це один із найдорожчих бургерів у світі. Ви погляньте.
-Це золото? -Так, 24 карати.
Я лише такі чизбургери їм.
Смачного.
Маю вам показати. Гляньте.
-Боже! -Ні.
Боже!
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хтось, нагодуйте Філа
Нагодуйте якнайшвидше
ХТОСЬ, НАГОДУЙТЕ ФІЛА, ДУБАЙ
Мархаба з Дубая.
Блискучий мегаполіс на березі Перської затоки Аравійського півострова.
Дубай — найбільше місто Об'єднаних Арабських Еміратів.
Я був тут із сином Беном, коли ми знімали серію про Кейп Таун.
Він тоді працював над шоу. І ми зупинялися в Дубаї.
Було майже 40 градусів тепла, і що ж було робити? Ми пішли в торговий центр.
«ДУБАЙ МОЛЛ»
Це найбільший ТЦ у світі.
Я думав, що такий увесь Дубай.
Я помилявся.
За хмарочосами є і стара, маловідома частина міста,
і я хочу якнайкраще її дослідити.
Але коли знаходишся або у схожому районі Дубая,
то розумієш, що тут живе дуже багато іммігрантів.
Приблизно 85% мешканців Дубаю переїхали сюди з інших країн,
і тут готують чудові страви з різних куточків світу.
Як у цьому особливому місці, яким керують троє братів.
Навіщо братам працювати разом?
Мухаммед, Вассім й Омар Орфалі з Сирії
відкрили найпопулярніший ресторан Близького Сходу й Африки.
І це «Орфалі Брос».
-Привіт. Нарешті -Мухаммеде.
-Привіт. -Як ти?
Радий знайомству.
Привіт усім.
Привіт.
Я — щасливчик, бо Мухаммед готуватиме лише для мене,
бо я стоятиму біля бару.
Знаю, твої брати тут, але чи є у тебе інші родичі в Сирії?
-Деякі родичі досі в Сирії. -Ти туди повернешся?
-На жаль, ні. -Там нелегкі часи.
Так. Я поїхав із Сирії у 2005-му.
Востаннє я був там у 2009-му. На жаль.
-Так давно. -Ми ще повернемося.
Ми з Алеппо,
одного з найдавніших міст світу.
Ага.
Кухня Алеппо досить багатогранна,
вона відточена роками
й століттями людської праці, розмаїттям інгредієнтів, різними кухарями.
-Будьмо. -За Сирію і за тебе.
-Так. -Дякую.
Трохи схоже на вино.
Вишнево-трояндова комбуча.
Готовий?
-Чи я готовий? Звісно. -Клас.
Перша цариця на столі — кукурудза. Це тостади з кукурудзи.
Робимо ми їх з-під ножа.
Це перший кукурудзяний шар. Хрусткий. А це другий — крем із соку кукурудзи.
Випарувати, емульгувати, зробити крем.
Гадаю, на цю страву надихнула мексиканська кухня.
Це точно.
І де в Сирії взялася мексиканська кухня?
Я там ніколи не був, але багато читав про кухню.
Маєш туди поїхати.
Я хочу, але Мексика так далеко.
Треба все спланувати.
Дубай від мене теж далеко, але я ж тут.
Кукурудзяні волокна, їх ми теж смажимо.
-Ну ось. -Кукурудзяних волокон я ще не їх.
-Глянь. Прекрасна місцева кукурудза. -Усі її частини.
Цілу з'їси чи вкусиш?
Цілу? Думаю, не вийде.
Так. Хочу почути цей звук. Таке поєднання
хрусткої й вершкової консистенцій кукурудзи.
Тут не лише різні текстури, а й смаки.
І тут розумієш, що кукурудза має такі різні смаки.
Далі…
Булочка з ікрою, а всередині сметана.
Сметана — російський молочний продукт.
Це одна з наших найпопулярніших страв.
Чому б це? Стільки ікри наклав.
Так. Тут уже на два укуси буде.
Перший — сама ікра, ось так.
Ну ж бо. Усю ікру.
Потім вмочи у сметану.
За раз я ще скільки ікри не їв.
Повністю. Ну ж бо.
І брату один.
Ні! Тобі подобається працювати з братами?
-Чесно кажучи? -Так.
-І так, і ні. -І так, і ні?
-Річарде? -Річарде.
Ти — щасливчик, він тебе любить. Я б тобі не віддав.
-На два укуси. -Спершу — ікра.
А тоді — булочку.
-Не тягни так. Їж. -Не тягни. Такі страви…
-Так. -Дякую, що йому віддав.
Я чекав потрібної миті. Тебе звільнено.
Хочу, щоб він пішов на хорошій ноті.
Ми можемо готувати, поки не попросиш спинитися.
То ви тут надовго.
Бенкет триває.
Баклажан «із димком» і смажена тахіна з червоним перцем,
їстівні квіти й два види чилі.
Смаки з Сичуані та Сирії поєдналися у вареничках з ваґю.
І пікантний еклер з грибним кремом, прикрашений айвою,
і з прошуто, яке зроблене з яловичини, а не зі свинини,
оскільки це мусульманська країна.
-Повністю? -Повністю.
Хочеться повністю з'їсти, так?
Гаразд.
Після того, як я з'їв усі ці прекрасні страви, у мене вже нічого не лізло.
А тоді він каже: «У мене ще є бургер».
Останній бургер я кинув. Цей точно не впущу.
Скуштуймо.
Рублена яловичина ваґю, секретний соус, трохи карамелізованої цибулі.
Не знаю. Найкращий бургер у житті?
Так. Гадаю, що так.
-Річарде, будь розумничком. -Так.
Сумно, бо тепер я за бургером маю в Дубай летіти,
інші тепер не смачні.
Я з'їв усе, що приготував Мухаммед,
а тоді він познайомив мене зі своїми братами.
Вони — кондитери.
-Це ті знамениті брати? -Так. Вассім — геній.
-Вассіме, то ти геній? -Так.
Ні.
-Це Омар. -Омар? Чим він займається?
Вони обоє кондитери.
Він так смішно сказав: «Це мій брат. Він геній.
А це мій ще один брат».
То цей геній, а цей — ні?
-Він… -Він — Фредо?
Ні, він — наша основа.
Як же чудово вони разом працюють.
Ти бачив, Річарде?
Готують прекрасні французькі десерти, хоча вони у Франції не були.
Хрустке тістечко з дульсе-де-лече.
Дякую, шефе. Шефи.
Це — втілення нашої культури. Шоколад і вишня.
-Яка краса. -Скуштуймо.
Рисовий пудинг у формі мандарина.
Помаранчеве яйце.
Звідки фісташки?
З Алеппо.
-Тістечко з юзу й чорним кунжутом. -Неймовірно ж?
Праліне з фундуком у стилі французького кондитера П'єра Ерме.
Манго.
Стільки десертів ми ще не їли. Ніколи.
Ось і моя фінальна сцена.
У мене вже є досвід у прогулянках, час дослідити старий Дубай.
І найкраще можна пізнати це місце,
зустрівшися з людиною, що була в усіх країнах світу.
У Дрю Бінскі, певно, на його вік найкращий блог про подорожі на ютубі.
Він робить те, про що я навіть у його віці не мріяв.
Що?
Але я зараз зустрінуся з двома людьми, бо прийде й компаньйонка Дрю — Діанна.
-Двоє євреїв і філіппінка. -Так.
-Ніби назва ситкому. -Так.
Я казав, що вони одружилися? От нещодавно.
Вітаю в Дубаї, Філе.
-Зараз у вас медовий місяць? -Так.
-Дякую, що знайшли час для мене. -Раді зустрічі.
-Так ви уявляли свій медовий місяць? -Так.
Вітаю, як ви?
-Як вас звати? -Нігал.
Нігале, я Філ.
-Дрю. -Діанна. Приємно.
-Любите гостру їжу? -Так. Люблю індійську їжу.
Я теж.
-Розкажіть, що за страви. -Це ж паратха?
Так, цибулева паратха, а це алу меті паратха.
-Це найсмачніші млинці. -Смачні.
Тут увечері величезні черги, зайти неможливо.
Тож ми прийшли вчасно.
-Гаразд. -Кусай.
-Куштую, Нігале. -Важливий момент.
Одразу усміхнувся. Як тобі? Гостреньке?
-Боже, дуже смачно. -Гостреньке.
Через Дрю я розумію, що мав би почати подорожувати раніше.
Бо ви ще молоді, але вже побували
у всіх країнах світу.
-У всіх. -А скільки їх є?
Сто дев'яносто сім.
-Так. -Я не зможу у 197 країн поїхати.
Та зможеш.
Я це й намагаюся донести людям. Подорожуйте, поки молоді.
-Найкраще вчитися в подорожах. -Так!
-Так. Усім це кажу. -І все. І крапка.
-Можу ще дещо сказати. -Прошу.
Якщо маєш партнера в подорожах, то можеш скорити весь світ,
тоді все під силу.
Думав, що ти скажеш: «Якщо маєш партнера в подорожах,
то можеш жити з ним».
Ми поїхали в Європу, коли зустрічалися три місяці.
І це було випробуванням для стосунків,
бо коли ще краще дізнаєшся партнера, ніж як у подорожі?
Бачиш найкращі, найгірші сторони.
Моніка найгірше бачить.
Ми йдемо до… Куди ми йдемо?
У чайну, питимемо афганський чай.
-Так. -«Арабська чайна».
-Так. -Забув, у якій ти країні?
Арабська чайна в районі Бастакія.
Не район Бастера Кітона.
Знаю, це стара частина Дубая, але я думав, що вона старіша…
-Тисячолітня. -Ні.
-І тут є своя історія. -Так.
Під «старим Дубаєм» ми маємо на увазі той, якому років 50—60?
-Десь 1970-ті, 1980-ті. -Справді?
Тут неподалік є бухта, там і зародився Дубай.
Раніше туди припливали торговці.
Змогу побудувати все дала нафтова промисловість.
Тут є нафта?
До того, як усе це збудували, у пустелі були лише намети.
І все.
Непогано розрослися з наметів в пустелі.
-Ось і вона. -Чайна.
-«Арабська чайна». -Так.
Ближче до верблюда я б не підійшов.
Тут можна найкраще відчути атмосферу Близького Сходу.
-Так. -Ми скуштуємо різні страви й види чаїв.
Це чайна, чаї — їхня фішка.
Є у вас улюблена країна?
Іран класний.
-Так? -Якраз хотіла сказати. Іран чудовий.
-Головне — гостинність. -Так.
Люди на Близькому Сході такі гостинні.
-Тут це видно. -Так.
Перепрошую, ваш хліб.
-Який гарний. -Так.
Чудовий хліб, а це ваш салат.
Салат. Люблю салати.
Ви гляньте.
Мачбус з бараниною.
Салуна з куркою.
Які гарні назви.
Це баранина?
-Скуштуймо. -Так.
-Будьмо. -Будьмо всі.
Боже, яке ніжне м'ясо.
Власники чайної Ранія й Алі
хочуть поглянути, чи все ми робимо правильно.
Що ви куштували?
Лимонну тікку?
Дуже смачно.
-У наших краях це унікальна страва. -Маринад там з чорним лимоном.
То це чорний лимон.
-Сушений лимон. -Ніколи не бачив.
-Мені його зчавити? -Можеш просто з'їсти.
-А можна? -Звісно.
Якби мені не сказали, я б його нізащо не з'їв,
але це дуже смачно.
Скуштуй рис. Він — справжня зірка столу.
Скуштуймо.
Нова зірка столу.
Я цього чекав.
Це рецепт мами Алі.
Іноді ми даємо їй скуштувати свої страви,
щоб вона сказала, чи відповідають вони її стандартам.
-Вона сувора? -Є трохи.
Скуштуймо.
Де твоя мама?
-Як її звати? -Маріям.
Маріям.
Вітаю. Це найгірший у світі сиквел: «Тюхтій Аравійський. Частина друга».
Я ще до цього не звик.
Ці верблюди.
Мені це менше подобається, ніж тобі.
Я причвалав у пустелю, щоб тут ми
зайнялися тим, чого я боюся, а саме соколиним полюванням.
Привіт, друже.
Це Мухаммед з «Нала Дезерт Ескейпс»,
і він розповість мені дещо
про цього птаха з довгим гострим дзьобом і кігтями.
Це Привид. Сапсан.
-Він — символ цієї країни. -Так. Красень.
Це найшвидша тварина на планеті.
Вони можуть пікірувати зі швидкістю 389 кілометрів на годину.
-Це приблизно 242 милі на годину. -І він зараз полетить?
Так, а потім він сяде на твою руку.
-Точно? -Якщо Божа воля. Спробуймо.
Гаразд.
Бедуїни жили в пустелі, вони вирішили спіймати цих птахів і натренувати їх.
«Будуть полювати, приносити їжу».
-Засунь ліву руку. -Я трохи нервую.
Ні. Тримай міцно.
-Тримати? -Так.
Отакої.
Він каже: «Я зробив, що казали. Де їжа?»
Я теж про те саме думаю. Я теж голодний.
Тримай.
Радий познайомитися із соколом Привидом.
Очі мені не виклював. Молодець.
Але шоу в нас не «Хтось, нагодуйте сокола».
Ми з Мухаммедом теж свої огризки заслужили.
Але приготуємо ми його так, як тисячі років тому.
Тільки фольгу додамо.
-Привіт. -Фірмовий арабський мадфун із бараниною.
А це соус. Беріть коржики.
-Дякую. -Дякую.
Так. Він сказав отак зробити?
-Так. -Отак узяти.
-І в соус? -Саме так.
Так?
-Гостреньке. -Так.
-Це бедуїнська їжа? -Так, бедуїнська.
Яка смакота.
Серед незабутніх спогадів цей у мене посідає одне з перших місць.
Так.
Ми в оазисі за годину їзди від Дубаю,
можна сказати, що ми в дикій природі. Це так і є.
Так.
Як добре, що в дикій природі є крісло з подушками.
Якщо любите домашню кухню, вам слід приїхати у це місце в Дубаї.
Воно того варте.
«БАЙТ МАР'ЯМ»
Це «Бейт Мар'ям», що буквально перекладається як «дім Мар'ям».
Це Салам Даккак і її дочка Неда.
Мар'ям була матір'ю Салам.
-Привіт. -Привіт.
Салам готує палестинсько-йорданську їжу,
яку вона їла з дитинства.
-Вітаємо в «Бейт Мар'ям». -Дякую.
Раді тебе бачити.
Я щойно прочитав, що ти — шефиня року.
Так.
А цей ресторан присвячений твоїй мамі, так?
Так. А це її штори.
-Її штори? -Так.
-Хочете влаштувати домашню атмосферу? -Так.
Я постійно відчуваю її присутність.
-Коли вона щось мішає в каструлі… -Так.
То каже, що це не вона. Це Мір'ям мішає.
Як мило.
Скажу чесно, не упереджено, коли скуштуєш їжу, то відчуєш певну енергетику.
Хоч ти й не з Близького Сходу, та й звідки б не був, усе одно це відчуєш.
Енергетику дому.
-Араби багато спецій використовують. -Так.
У нас для тебе особлива страва.
Називається кіббе найє, і це сире м'ясо.
З'явилася вона в поселенні Таршиха.
Таршиха славиться сирим м'ясом.
І ми хочемо це довести.
Скажу, що мої батьки з Німеччини.
І коли ми були малими, мама робила яловичий фарш, сире м'ясо…
-Так. -Додавала солі.
Мішала в мисці. І це моя закуска.
-Тож я вже їв кіббе найє. -Нічого собі. Гаразд.
Ця страва трохи витонченіша, ніж фарш для маминих гамбургерів.
-Треба промити булгур. -Так.
Після цього злити всю воду.
Додаємо різні спеції: кмин, мардікуш.
-Мардікуш? -Так.
Ніколи про таке не чув. Є переклад англійською?
-Типу «маргоран». -Майоран.
-Так. Саме так. -Ага, отакої.
Непогано, Філе.
Це суміш спецій для кіббе.
Особлива суміш. Тут багато різних спецій.
-Різних спецій? -Так.
Гвоздика. Небагато. Трошки.
І кориця.
Так.
Робимо ось так.
Я читав, що це левантійська кухня…
-Так. -То це кухня всього району?
-Так. -Що це за м'ясо?
Це баранина.
Це окрема частина всередині ноги,
завдяки апарату текстура ніжна.
-Вона викладала кулінарію. -Так.
Переїхала до Штатів і повернулася сюди.
-Піклувалася про нас. -Так.
Ми подумали: «Час думати про себе,
робити те, що любиш». Вона сказала: «Я хочу ресторан».
-Це моя мрія. Так. -Так.
-Глянь, яка краса. -Це вона тобі покладе зараз.
-Отакої. -Покажу, як це робиться.
Треба їсти правильно, щоб відчути всі смаки.
Зрозумів.
Бери коржик, він біля тебе.
-Обирай з тих… -Це, це й це.
-Роблю, як скажеш. -Так.
-Любиш цибулю? -Так.
Гаразд. Чудово.
-За раз? -Так.
Ну ж бо. Не… Як смачно.
Не знаю, що сталося, але коли я вкусив…
Що відчуваєш?
Деякі моменти ментально переносять в інше місце.
Я не кажу про саме фізичне місце, типу міста Дубай.
Вони змінюють відчуття часу, простору й самосприйняття.
-Маю дещо сказати. -Кажи.
Це просто неймовірно.
Я аж розчулився.
Так.
Ти мене до сліз доведеш.
Завжди, коли готую, я згадую маму. Так.
Не знаю, чи це через цю історію.
Так. Я попереджала.
Але… Гадаю, справа не лише в ній.
Проживати емоції через страву — це щось неймовірне.
-Це точно. -Так.
Це якась магія.
Я готую з любов'ю, від щирого серця.
-Хотів це сказати… -Маю годувати людей.
-…але не хотів переборщити. -Розумію.
Але ж ти розумієш?
Це ж дивина, що їжа на таке здатна.
Це я і обожнюю в їжі. Таке рідко буває.
Деякі страви просто смачні й усе.
Це головна думка: «Так смачно. Бери і їж».
Але зараз ми говоримо зовсім про інший рівень.
Якби ж дружина скуштувала. Сьогодні в нас річниця.
-Справді? -Треба було привезти її сюди.
-Треба було. Я повернуся. -Так.
-І обіцяй прийти. -Звісно.
Якщо тобі подобається моя їжа. Ні — не приходь.
Колись… Одного дня ти скажеш: «Знову Філ?»
-Ніколи не скажу. -Це вже занадто!
Ми приїхали в Дубай в останні дні священного для мусульман місяця —
Рамадану.
Рамадан — це свято, люди мають 30 днів
постити від світанку до заходу сонця,
а закінчення посту щовечора називається іфтаром.
На вулицях старого Дубая під час Рамадану
збираються тисячі людей, щоб разом поїти після посту,
і мені пощастило приєднатися до них.
Я зустрінуся з Дрю і Діаною, а також з Пейманом Аль Авадхі,
неймовірним фуд-блогером.
Вони всі зустрінуться зі мною.
Як справи?
Привіт, друже.
Радий знайомству.
-Привіт. -Привіт.
-Як класно. -Усе добре?
-Усе гаразд. Я не… -Маєш де сісти?
Так, у мене море місця.
У мене розтяжка не така, як у тебе.
Але ти…
-Дивися, як я сиджу. -Та ти так усе життя сидиш.
Скільки людей сьогодні тут?
На день збирається 3 000–4 000 людей.
І так щодня.
Атмосфера на вулицях, якими я ходив, розчулює.
-І всі їдять те саме? -Так.
Бачу апельсин і фініки. Це суп?
Це особлива страва з Південної Індії.
-Це називається конджі. -Конджі. Знаю. Авжеж. Так.
Це рисова каша.
Тут усі індуси?
-Тут різні національності. -Справді?
Тут є індуси, пакистанці, бангладешці.
А що в сумці?
Смаколики.
-Смаколики? -Так.
-Ми їх любимо. -Просто смаколики.
По телефону говорить.
Хто дзвонить у такий важливий час?
Син. Питає мене: «Чи час їсти після посту?»
Так. Оце так дзвінок.
Тепер поїмо після посту.
У нас це синхронно відбувається,
тож усі мечеті одночасно закликають до молитви.
Тому можна почути… Це не відлуння.
-Я це обожнюю. -Мурашки по тілу.
-Першими після посту їмо фініки. -Тож усі їдять по фініку.
Причина цього —
саме їх після посту їв пророк Мухаммед.
Це чудово.
Є щось особливе в тому, що ми їмо разом. Ніби щось магічне.
Так я почуваюся частинкою чогось набагато більшого.
А якщо задуматися про інші мечеті країни,
вони ж роблять те саме,
тобто мільйони людей їдять одночасно.
-У всьому світі. -Так.
-Вибачте, хочу запитати. -Авжеж.
У мечетях був заклик до молитви, але ніхто не зупинився, щоб помолитися.
Чому так?
Так. Гарне питання.
Зазвичай так мечеті закликають до молитви,
але зараз це — заклик до того, щоб завершити піст і поїсти.
Заклик поїсти.
За 15 хвилин буде ще один заклик до молитви,
ось тоді всі й будуть молитися.
Розкажіть про себе.
Розкажіть, чим займаєтеся, про своє життя в Дубаї.
Я в Дубаї останні чотири роки.
Працюю на виробництві хімікатів.
-Хімікатів? -Так, на виробництві.
Скільки ти тут живеш?
Я місцевий. Народився і виріс тут.
Я один з 12 відсотків населення.
То більшість населення Дубаю не місцеві?
-Саме так. -Справді?
Країна дуже швидко росте, а стільки дітей просто не встигає народитися…
імпортуємо взагалі все.
-Розказати, як збільшити популяцію? -Так.
-Вони йдуть до мечеті молитися? -Вони пішли.
-Ідуть один за одним. -Не затримуватимемо вас.
Не хочу вам проблеми створювати. Чуєте?
-У нас ще є час. -Так?
-Радий знайомству. -Шукран.
Гаразд, дякую. Радий знайомству.
-Радий знайомству. -Був радий разом поїсти після посту.
Дуже дякую за таку вечерю.
-Гаразд. -Рада зустрічі.
Бувай, Філе.
Допоможіть устати.
Добридень, панове.
Ми витратили купу грошей, щоб побудувати гігантську снігову гору
посеред пустелі.
Сьогодні у вас два завдання.
Перше — переконатися, що той старигань біля вас
не перелякався.
Щоб він не забився, не налякався, не почав ридати.
-Щось смішне? -Так.
-Що такого смішного? -Нічого.
Друге завдання — якнайдужче веселитися!
-Так! -Так.
Логане! Діджею! Починаємо!
-Ти вже таке робив? -Так.
-Керуй. -Раз, два, три, уперед.
Ви зрозуміли, що в Дубаї не економлять на екстраординарності.
Це один з найбільших у світі критих гірськолижних курортів.
Так весело на снігу в торговому центрі мені ще не було.
-Ще раз! -Так!
Коли я в незнайомому місці й не знаю,
чи вийде гарний сюжет про їжу, то найкраще рішення — екскурсія.
Мені потрібен супровід. Шукайте гіда. Це зовсім не соромно.
Це Арва Ахмед, керівниця туристичної компанії «Фраїн Пен Адвенчурес»,
вона проведе мене районом Аль-Рас.
Це мій улюблений район Дубая. Це місто зі швидким темпом життя,
іноді хочеться просто забути про все.
Тут можна просто сісти, випити чашечку чаю, відпочити душею.
Це шефиня Аль Наз.
Вона з півдня Ірану.
Саме її борошняні вироби я полюбила більше за будь-які інші.
-Це рагаг. Куштував колись? -Не знаю.
Від слова «рага» — дуже тоненький.
-Це типу млинець? -Так. Але ще тонший.
Диск дуже гарячий. Я аж звідси відчуваю.
Так. У неї руки вогнетривкі.
Цей млинець — полотно. Роби, що забажаєш.
-Люблю рагаг з яйцями. -До всього яйце додаєте.
Але є ще одна дуже вишукана добавка до більшості наших страв.
Це чипси «Оман».
Їх роблять у сусідній країні — Омані.
-Тут є спеції. -Так.
Зі смаком чилі.
Додаємо їх, а тоді рибний соус мехява.
Це соус з консервованих анчоусів.
-Ось так. -Нічого собі.
-Розділимо навпіл. -Чудово.
Досі дуже гаряче.
-Усе гаразд. -У тебе самої руки вогнетривкі.
Так і є.
-Коли ростеш у сім'ї індусів… -Так.
-То ти звикла. -Так.
Гаразд.
Чипси тут… Вони — основний інгредієнт.
Вони для нас не лише закуска, а й своєрідна спеція.
І її чай скуштуймо.
-Солодкий. -Смачний?
Після нього потрібен стоматолог.
Так чай п'ють всюди в Дубаї.
З мішком цукру.
-Дякую. Сепас, шефине Аль Наз. -Дякую. Радий знайомству.
Знаю, зараз знову буде страва з борошна, просто люблю все, що пов'язано з хлібом.
-Привіт. Салям Алейкум. -Салям Алейкум.
Ти глянь.
Усе для нас розклали.
Ці хлопці роблять хлібні вироби для робітничого класу,
бо багато чоловіків поїхали від своїх сімей,
лишили дружин в іншій країні.
Це громадські заклади,
і найбільше люблю коржики із заатаром і сиром.
-Із заатаром і сиром. Ну ж бо. -Із заатаром і сиром. Візьму…
-Різні види плавлених сирів. -Так.
Ось це чудова реакція.
Арво.
-Це божественне поєднання. -Так.
Афганці використовують близькосхідний заатар
і плавлений сир.
Це просто… Смак божественний.
Але знаєш, коли відбувається справжня магія?
Коли ми поєднуємо різні смаки.
Можна додати ще один елемент?
Так. Звісно.
-Гострий соус… -А ти небезпечна.
У кожній еміратсько-іранській сім'ї такий є.
Прекрасно.
-Американський білоголовий орлан на… -Виготовлений в Луїзіані.
Та ну.
Смак більше оцтовий, ніж гострий. Ми називаємо його «сапсанським» соусом.
«Сапсанський».
Тепер це наш соус.
-Класно, що його маєте. -Так.
Те, що ти казала про робітників… У нас у країні багато чого кажуть.
Але тепер я тут. Я чув, що більшість робітників
вирішили поїхати зі своєї країни, щоб заробити більше грошей
і відправити їх додому.
Мій тато приїхав у Дубай, бо зрозумів,
що тут у нього більше можливостей, ніж удома.
Не кажу, що так для всіх,
але це була і є країна можливостей для багатьох людей.
Ті два коржики були смачними. Цікаво, яким буде десерт.
І тепер уявіть, що вона каже. «Знаєш, що ще смачне?»
Молочний шоколад із верблюжого молока.
Не скажу, що мріяв таке скуштувати, але, схоже, час настав.
Я готовий будь-що куштувати.
-Не засуджуй, поки не куштував. -Не засуджую.
Просто в мене вже був досвід з верблюдами.
Що ж.
-Верблюже молоко трохи солонувате. -Так.
І дуже дорогоцінне. Корова може дати 40–60 літрів на день.
А верблюд може дати літрів шість чи сім.
І вони ще скаржитися будуть.
Я нічого не казатиму проти бідних верблюдих.
-Вони — своєрідні кораблі пустелі. -Я просто дражнюся.
-Скуштуймо спершу цей. -Дякую.
Гаразд.
Знаєш, що скажу?
Прямо відчутно верблюжий присмак.
Жартую.
Дуже смачний шоколад.
І не здогадаєшся, що мій ворог до нього копито доклав.
Це найкраще, що можна очікувати від верблюда.
Сьогодні я їстиму в «Оссіано» в готелі «Атлантіс Палм» із шефом Грегуаром.
І там поки їси, можна на щось гарне подивитися.
Уперше почувши, я думав, що це якась фігня,
але коли сів тут, то зрозумів, що це чарівно.
Не знаю, чи бачив я колись акваріум
з такою кількістю різних видів риб, скатів і акул.
Справді. За легендою, їх там 65 000.
Там 65 000 риб?
Оту маленьку мені на закуску,
а ту — на основну страву. Це так працює?
Зараз когось пошлю. Ні, це так не працює.
Досить дивне відчуття їсти рибу перед…
Перед самою рибою.
Було, що якусь рибу змушували дивитися, як хтось їсть і вона така: «Мамо!»
Розкажи про себе. Ти з…
Я з Франції. З Бретані, західної частини Франції.
-Так. -Океан надихнув створити це чудове місце.
А що ще його надихає? Несподіванки. Наша вечеря починається з вина,
яке зціджують над свічкою, так осад затримують. Вишукано, але не незвично.
Але це вино безалкогольне, бо це мусульманська країна, не забули?
От тобі й свічка.
Насправді це не свічка.
-Це свічка з фуа-грою. -Оце найкраща свічка.
Так, авжеж.
Віск зроблений з білого шоколаду та качиного жиру.
Привітик.
Це мій головний ворог.
Вони класні, але гостю важко концентруватися на їжі.
Це складно, бо вони хочуть бути зірками цього вечора.
Але маю сказати, що це неймовірно смачно.
Акула!
Ми намагаємося викликати емоції. Це дуже важливо.
У мені ви викликали радість.
Так. Але це може бути й страх.
Далі буде страх?
Ні, не страх, більше невідомість.
Гаразд, її я боюся, а тому…
Наступна страва.
Скринька зі скарбами.
Готові?
-Маєш засунути руку… -Що?
-Ти не знатимеш, що всередині. -Гаразд.
Привітик.
Нічого собі. Добре, що я обережно взяв,
бо в мене вже був досвід з ними.
-Річард… -Це головне.
Невідомість. Ти не знаєш, що побачиш.
-Морського їжака не всі люблять. -Мені подобається.
А оскільки шеф поєднав морського їжака з манго, водоростями, ікрою форелі
й морозивом із кімчі, то, гадаю, вам теж сподобалося б.
Холодний. Боже, яка ж це смакота.
Наступна страва натхненна класичними старовинними супами півдня Франції.
Але презентація у стилі Дубаю 21-го століття.
-Утворюється сіль. -А рибу майже не готували.
Зробили філе, підсмажили зверху, щоб вийшов жир.
А тоді виливаємо магічну рідину.
І як утворилася сіль?
-Це магія. Не можу розказати. -Магія.
-Неймовірно. Такого я ще не бачив. -Смаком нагадує буябес.
Не дивіться.
Я слухаю. Теде? Чуєш мене?
Мене чути?
Чути. А мене?
-Хочу почути… -Ну ось!
-Привіт, Філе. -Радий тебе бачити.
-Як давно ти в Дубаї? -Тиждень. Ти тут був?
Ні, ніколи.
Тут стільки різних людей
з усіх куточків світу.
Тут є стара частина міста
зі старими ринками, а інша частина — місто майбутнього.
Включно з найвищою будівлею у світі.
-Там, де був Том Круз… -Так.
Так. Річард хотів, щоб я зняв таку ж сцену,
але вже без страхувальних ременів.
У мене тут серветка.
І я її кладу на коліна, бо мені передали це.
-Бачиш? -Боже, ціла тарілка десертів.
Тарілка з купою різних десертів.
Ти глянь. Я гадки не маю, з чого воно.
-Гарно ж? -Отакої.
Ніби смурфик у туалет сходив.
Схоже на спринцівку, якою дитині шмарклі відсмоктуєш.
Я скуштую. Готовий?
Боже мій.
Це морозиво чи тістечко?
Схоже на кремове маршмелоу з малиновою серединкою.
Боже.
Чим ти сьогодні вечеряв?
Ми пішли в рибний ресторан, і я замовив курячу піккату.
Як мій тато кажеш.
Ми могли піти в рибний ресторан…
Та я його відвіз в Італію, на узбережжя Амальфі,
І де б ми не були, він питав у офіціанта: «Можна котлету з телятини?»
Я казав: «Скуштуй страви, якими славиться італійська кухня».
А він: «Люблю телячі котлети». І я… У них не було тих котлет.
І тут ми прийшли до одного з найкращих ресторанів морепродуктів у світі
на узбережжі Амальфі.
Морепродукти. У ресторані великими літерами написано «морепродукти».
Підходить офіціант, я затамував подих,
і тато каже: «Можна котлету з телятини?»
І я не витримав.
«Нащо тобі та…»
А офіціант каже: «Можемо приготувати».
І тато каже: «Дякую».
Відтоді я мовчав про котлету. За це ми його й любимо.
Ти маєш пожартувати. Зможеш?
-Маю один жарт. -Уже чекаю.
Літня пара
прийшла на вечерю до друзів.
Там були чоловіки,
його дружина пішла говорити з жінками, а він пішов до своїх літніх друзів.
Вони подивилися на нього й сказали:
«У тебе неймовірний вигляд. Ти в чудовій формі».
А він каже: «Так.
Я приймаю ці ліки для покращення пам'яті,
і вони творять дива».
І один з чоловіків сказав:
«Мені б вони не завадили. А як називаються?»
А він каже: «Це…
Боже, ну…
Чудово пахне, знаєте…
Це квітка, у неї на стеблі ще шипи є, але не така поширена назва…»
Чоловік каже: «Може, роза?» А той: «Точно. Розо, які я ліки п'ю для пам'яті».
Чудово. Маю визнати,
це улюблений та найкращий жарт мого тата.
Справді. Те, що ти вирішив цей жарт розповісти —
це велика пошана для нього. Благослови тебе Бог.
Теде, я так тебе люблю. Друже, гарної ночі.
-Я повернуся… -Можна твого брата побачити?
Не хочеться, щоб ти бачив кошмари ще наяву, але ось він.
-Молодший. -Набагато молодший.
-Дуже гарний. -Досить, Теде.
Гарної подорожі.
Дякую, друже. Чудово. Це був Тед Денсон.
Сьогоднішня трапеза відбудеться в «Аль-Кхабаб»,
це один з небагатьох ресторанів Дубая, де подають справжню еміратську їжу.
Ура!
І я зустрінуся з усіма, з ким познайомився за тиждень.
Тут є і нові люди: сестра Пеймана Сахар
і Тревор Джеймс або «фуд рейнджер», як каже ютуб.
Я чув, тут дуже смачно.
-Еміратський привіт. -Так.
Треба носами торкнутися.
-Так же? -Так.
-Не знаю, чи вдасться впоратися. -На мій глянь.
Чудово.
-Ти теж так робиш? -Ні.
Типу до мене не підходити.
Не знаю, що там, але я в захваті.
І це все?
Ні. Це закуска.
Апетит розгуляти.
-Почнемо їсти? -Отакої.
Це неймовірно. Стільки морепродуктів.
-З чого почати? -З креветок. Так.
Руками.
-Гаразд. Так. -Так.
-Бери дрібку. -Гаразд.
Так весело. І смачно.
Стільки смачної їжі.
-Сушений лимон. Арабський… -Смачно. Куштував раніше?
-Так. В «Арабській чайній». -Так.
У перший день.
Якщо днів на десять ще тут лишися, то не поїдеш.
Так з усіма, хто сюди приїжджає.
«Ми побудемо тут трохи, а потім поїдемо».
А потім бац! І живуть 20 років.
Найцікавіше — історично так склалося, що Дубай — місто, що об'єднувало всіх.
Так. Це точно. Ідеальне місце для різних національностей.
Типу я — дитя з невідомо якого куточку світу. І ти все одно впишешся.
Сто відсотків.
Я насолодився кожною секундою. Перше враження від Дубаю, коли проїжджаєш повз:
«Боже, скільки грошей вони витратили на будівництво».
Але потім зазираєш глибше й зустрічаєш чудових людей.
Хочу подякувати за те, що так мене прийняли.
За вашу щедрість і гостинність,
і за любов, яку я зараз відчуваю.
І це не через мою натуру, просто ви самі по собі такі,
це так мило, і я цього ніколи не забуду.
Тому цю склянку води я піднімаю за вас.
Піднімімо склянку води. Так ми в Дубаї робимо.
-Ось так. -По-халяльному.
Так.
Я ніколи не думав, що поїду у Дубай у відпустку
після того, як був тут проїздом п'ять років тому.
Торговельний центр. Нащо він мені?
Настільки помилковим може бути перше враження.
Це урок.
Хтозна, як насправді.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич