‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎- Salut! ‎- Mi-a plăcut emisiunea despre Lisabona.
‎- Mersi. Ai fost? ‎- Am învățat acolo aproape trei ani.
‎- Bravo ție! ‎- Mă bucur să vă văd. Ce faceți aici?
‎„Ce faceți aici?”
‎Un bărbat vesel și flămând
‎Se preumblă peste mări și țări
‎Ca să înțeleagă
‎Arta pastelor, ‎porcului, puiului și mielului
‎El vă va conduce
‎Cu el veți zbura
‎El vă va cânta
‎Și va dansa
‎Va râde cu voi
‎Și va plânge pentru voi
‎În schimb cere un singur lucru
‎Cineva, cineva
‎Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
‎Cineva să-l hrănească acum
‎San Francisco, Parisul Pacificului.
‎Da, așa i se zicea la 1900.
‎Era de o splendoare europeană. Era superb.
‎Dar la 1902 cetățenii au ales ‎un primar abia intrat în politică,
‎venit din lumea spectacolului.
‎„De el avem nevoie!” Și l-au votat.
‎A fost cel mai corupt primar ‎din istoria țării de până atunci.
‎A construit de mântuială.
‎90% dintre clădiri erau din lemn.
‎Mita era la ordinea zilei.
‎Acea corupție a înzecit ‎amploarea dezastrului ce avea să vină.
‎Știți ce a fost patru ani mai târziu.
‎Uriașul cutremur din 1906 a distrus ‎jumătate din oraș.
‎Apoi focul a distrus ‎ aproape toată cealaltă jumătate.
‎A fost absolut devastator.
‎Urmează partea mea preferată.
‎A existat un imigrant italian ‎pe nume AP Giannini.
‎Cu câțiva ani înainte de cutremur, ‎Giannini înființase o bancă.
‎El a ieșit în stradă ‎după cutremur și după incendiu,
‎dând împrumuturi oamenilor ‎ca să reconstruiască.
‎Da, i-a salvat un imigrant.
‎Banca aceea e Banca Americii.
‎Iar San Francisco e unul ‎dintre cele mai frumoase orașe din lume.
‎Îl vizitez de câte ori am prilejul.
‎Există multe atracții turistice,
‎dar eu încep azi cu genul meu de monument.
‎Tartine se numără ‎printre cele mai bune brutării din țară.
‎A fost deschisă de Liz Pruitt ‎și de asociatul ei, Chad Robertson.
‎Merg acolo cu prietenul meu, ‎geniul culinar Kenji López-Alt.
‎Ăsta e leagănul pâinii moderne ‎din San Francisco.
‎Tartine!
‎Cum e?
‎Mirosul ăsta… Cum se simte! ‎Ai putea trăi aici.
‎- Bună, Liz! ‎- Bună!
‎- Ce faci? ‎- Mă bucur să te văd.
‎Uite ce frumusețe de produse!
‎- Ți-am zis după ce mă dau în vânt aici? ‎- Nu. După ce?
‎- După croasantul cu ciocolată. ‎- Da.
‎E imbatabil.
‎Doamnelor și domnilor, ‎mor după chestia asta.
‎Cu cine vorbesc? Cu tine?
‎Întâi, uitați ce glazură!
‎O frumusețe! Se sparge ca sticla subțire.
‎Apoi, aluatul ăsta dulce.
‎Iar ciocolata e atât de…
‎grozavă.
‎Și e din belșug.
‎De regulă, ‎ciocolata din croasant e doar o amăgire.
‎O găsești abia la mijloc.
‎Nu că-i vorbesc de rău pe francezi,
‎dar ar putea pune mai multă ciocolată ‎în croasantul cu ciocolată.
‎Să fie în fiecare îmbucătură.
‎Nu te duci tu acolo la un schimb ‎de experiență, să-i mai înveți una, alta?
‎Nu există ceva mai bun.
‎- Tu ți-ai luat? ‎- Nu.
‎- Le dăm și lor un croasant? ‎- Da.
‎Cu ciocolată, pentru domnișoara.
‎- Cum te cheamă? ‎- Catherine.
‎- Ai mâncat croasant cu ciocolată aici? ‎- Nu, vin prima dată.
‎Mă bucur pentru tine! Nu e frumos?
‎Nici nu știu de unde să încep.
‎Așa, da!
‎Ai început bine de acolo.
‎- E delicios. ‎- Mersi.
‎- Și e franțuzoaică, se pricepe. ‎- Sunt pretențioasă la croasanți.
‎I-auzi, Phil!
‎Tocmai ziceam că le dă clasă francezilor.
‎- La croasanți măcar. ‎- E bun.
‎Abia am scos-o din cuptor.
‎Budincă de pâine, cu căpșune și caramel.
‎Cu multă cremă.
‎Cu foarte multă cremă.
‎Facem ca John Belushi?
‎- Poftă bună! ‎- Sărut mâna!
‎- Mai vrei căpșune? ‎- Da.
‎Cine nu vrea?
‎Fii atent! Asta îți dorești.
‎Să-ți încarce Liz lingura cu căpșune ‎când o duci la gură.
‎- Vii și la mine acasă? ‎- Păi, căpșune fierbinți?
‎Trebuie să încercăm eclerul.
‎O, da! E musai să încercați eclerul.
‎Nu sunt prost.
‎O să…
‎Ce splendoare!
‎Te vezi în el, atât e de lucios.
‎- Exact! ‎- Aproape că-mi pare rău.
‎Doamne!
‎Eu ți-am zis.
‎- Avem o cameră în fundal. ‎- Ei, și? Lor nu le pasă.
‎Vă deranjează camera? ‎Știm că înregistrăm o emisiune.
‎Acum ne plimbăm prin Mission.
‎Kenji mă duce la locurile lui preferate.
‎Trecem pe la Dynamo Donuts, ‎căci fără o gogoașă nu se poate, cică.
‎Mulțumesc!
‎Cu șuncă și sirop de arțar.
‎Gogoașa îmbunătățește orice plimbare.
‎Ce zi superbă, apropo!
‎Ce-mi place cartierul ăsta! ‎Uite ce copaci!
‎- Așa e în fiecare zi aici. ‎- Ce frumos!
‎Admirați frescele și arhitectura.
‎- E nemaipomenit, nu? ‎- Da.
‎Botezat după o misiune spaniolă ‎din secolul XVIII,
‎Mission District are un trecut viu.
‎Inițial sălaș al imigranților, ‎este, mai nou, un cartier la modă.
‎Am ajuns.
‎La Torta!
‎- La Torta, da. ‎- Hai!
‎Hai să traversăm aiurea!
‎MÂNCAȚI TORTAS
‎La Torta Gorda! Bună!
‎Am auzit că aveți ‎tortas.
‎Am‎ tortas‎ pe alese, pentru satisfacția dv.
‎- Bine. ‎- Bun!
‎Armando Macuil servește mâncare ‎din Mexicul său natal, din statul Puebla,
‎de la începutul anilor 2000.
‎Face multe feluri clasice,
‎dar marea atracție e preparatul ‎care dă nume localului,
‎în esență un sendviș cu de toate.
‎Și când spun „cu de toate”…
‎Fâșii de spată de porc, șnițel,
‎chorizo, carne de curcan, șuncă,
‎fasole bătută, avocado, ceapă,
‎brânză de vaci și brânză americană.
‎- Poftă bună! ‎- Sună grozav.
‎Fii atent!
‎Ce nebunie!
‎Fiindcă nu are…
‎Doamne!
‎De ce nu se găsește peste tot? ‎Serios. Pare un concept simplu.
‎Păi n-am mai avea loc pentru pizza.
‎N-am mai avea loc pentru nimic în burtă.
‎Excelent local! Mergeți neapărat ‎când sunteți în San Francisco!
‎Așa vezi cel mai bine orașul.
‎Cunoști oameni, ‎nu te deplasezi prea rapid…
‎Dar trebuie să te ții.
‎Când auzi clopoțelul, ‎te gândești automat la Rice-A-Roni.
‎Swan Oyster Depot este o instituție.
‎Azi mergem acolo ‎cu altă instituție din viața mea,
‎Mark Nassar, pe care-l știu din 1977, ‎din facultate.
‎Mark e unul dintre părinții ‎teatrului participativ,
‎în care publicul participă la piesă.
‎- Philly, ce faci? ‎- Mă bucur să te văd.
‎Și eu.
‎Asta e ideea mea de rai.
‎- Are 100 de ani localul? ‎- Da.
‎Sunt frați?
‎- Sunt și frați. ‎- Câți frați?
‎- Șase. ‎- Șase.
‎- El e Phil. ‎- Îmi pare bine.
‎- Cum te cheamă? ‎- Tom.
‎Bună, Tom! De când ești aici?
‎Dintotdeauna.
‎Poate rămân și eu.
‎Cine îmi prezintă istoria locului?
‎Ăștia de pe perete sunt patru frați danezi ‎pe nume Lausten.
‎Au deschis localul ‎în pragul secolului trecut.
‎Cutremurul din 1906 i-a nenorocit.
‎- Și incendiul. ‎- I-a terminat.
‎Aici au deschis în 1912.
‎Suntem aici de mici. ‎Fratele meu Jimmy. Nepotul meu Kevin.
‎Ce oameni! O familie. Șapte frați.
‎Unul mai fermecător decât altul.
‎- Bună ziua! Îi place la voi. ‎- Ești amabil, mulțumesc.
‎- Ești unul dintre frați? ‎- Al cincilea.
‎Ai încasat-o la ambele capete.
‎Mereu am fost ciuca bătăilor.
‎Îmi pare rău.
‎Cât ți-a luat ‎să te acomodezi la San Francisco?
‎Ceva vreme.
‎În New York ți se spune totul în față.
‎Aici te prinzi târziu că ai fost înjurat.
‎În privința asta, e cam ca în sud.
‎E un oraș unic. El dă tonul. ‎Tot activismul…
‎E bastionul liberal originar ‎al Statelor Unite.
‎Aici se respectă Constituția cu adevărat.
‎Viața, libertatea și căutarea fericirii…
‎- Corect. ‎- Ăsta e San Francisco.
‎„Căutarea fericirii” e sintagma mea ‎preferată din Constituție.
‎Ce altă țară îngăduie asta?
‎Cui îi mai pasă dacă ești fericit?
‎Dar căutarea fericirii e tot ce contează.
‎Chiar și când ne chinuiam ‎să ne câștigăm existența în New York…
‎Să ne putem trăi pasiunea?
‎Doamne!
‎Mă consideram norocos ‎că sunt pe cont propriu,
‎că am o slujbă de mizerie,
‎că pot da probe și eventual obține un rol.
‎- Da, știu. ‎- Asta conta.
‎Era trepidant.
‎Uite, ne aduce preparatul ‎care își împrumută numele restaurantului.
‎Sunt șase stridii, ‎câte două din fiecare fel.
‎În stânga e sos picant thailandez.
‎- Noroc, prietene! Mă bucur să te văd. ‎- Noroc, Phil!
‎Te cunosc de doar 43 de ani.
‎- Da, din prima! ‎- Din prima.
‎Sunt bune din prima.
‎Ia uite aici!
‎Ăsta e poate cel mai gustos crab.
‎Nici în cel mai rafinat restaurant ‎din lume
‎nu ai mânca ceva mai delicios ‎și mai somptuos.
‎Ne-au scutit de spargerea carapacei. ‎Sunt prea bătrân să mai sparg carapace.
‎Acum 40 de ani ‎poate aș mai fi putut să sparg.
‎- Cum te cheamă? ‎- Jimmy.
‎Jimmy, știu că tu ești materia cenușie.
‎V-ați prins.
‎Jimmy…
‎- Nouă ne aduce. ‎- Poftiți!
‎Noi îi spunem sashimi sicilian. ‎E puțin făcut.
‎Aveți hamachi, ton, halibut, ‎somon, scoici și file de sardine.
‎Influența japoneză e uriașă ‎în San Francisco.
‎Ăsta e un hibrid japonezo-italian.
‎- Care e sardina? ‎- Asta. Începi cu ea?
‎Măi!
‎Exact ca la cantina facultății.
‎- Somon afumat? ‎- Da.
‎Somonul nostru afumat e fără egal. ‎E a treia generație.
‎- E ce avem mai bun în meniu. ‎- E ce au mai bun!
‎- Vă torn apă? ‎- Nu.
‎- E unic. ‎- E fenomenal.
‎- Hai, măi! ‎- Cum e, Phil?
‎Îmi place!
‎- Zău așa! ‎- Mă bucură ce văd.
‎- Nu-i grozav? ‎- E fabulos.
‎Pa! S-au eliberat niște locuri.
‎Distracție plăcută!
‎- A fost fantastic! ‎- O plăcere!
‎De obicei știm dinainte unde mergem, ‎dar uneori îmi fug ochii.
‎- Aici e Bob's Donuts. ‎- Aici?
‎Aud că e cea mai faimoasă gogoșărie ‎din San Francisco.
‎Au produse tradiționale.
‎Aia răsucită cu ciocolată strigă la mine.
‎Cât costă răsucita din vitrină?
‎Să vedem.
‎Începem cu mărul, că e mai sănătos.
‎- Doamne ferește, Mark! ‎- Zău așa!
‎O să ajungem în iad.
‎Rupe și tu. Cum arată!
‎Doamne! N-am mâncat în viața mea ‎o gheară de urs mai bună.
‎Nu e gheară de urs, e măr prăjit în aluat.
‎- Măr! ‎- De-aia e cea mai bună gheară de urs.
‎Cea mai bună!
‎Asta e cu ciocolată.
‎Uite ce pufoasă e! O demență!
‎Nu știam că San Francisco are gogoși bune. ‎Acum știu două gogoșării excelente.
‎Acum trebuie să facem mișcare.
‎- Hai la deal! ‎- Bine.
‎N-o să fie greu de găsit.
‎M-am simțit excelent în prima zi.
‎A fost minunat.
‎La miezul nopții, m-am trezit.
‎Nu mi s-a mai întâmplat niciodată ‎de când fac emisiunea asta.
‎M-am trezit așa…
‎Hait!
‎Da, n-am dormit deloc.
‎Cum să mă exprim delicat?
‎Nu e plăcut, oameni buni. Ascultați…
‎Am noroc cu jobul ăsta? Da.
‎Are și meseria asta riscurile ei? Da.
‎Ăsta e unul dintre ele.
‎A doua zi, ‎showul trebuie să meargă mai departe.
‎Iar fratele meu, producătorul, s-a gândit ‎să mă suie pe o barcă.
‎N-am stofă de marinar.
‎Îmi vine să vomit ‎doar când mă uit la o barcă.
‎Dar azi ieșim în larg.
‎Fiindcă e frumos în golf.
‎O să dau la rațe.
‎Iahtul e superb, de la Passage Nautical.
‎Navighez cu căpitanul Barry, ‎cu maestrul bucătar Mourad
‎și cu logodnica sa, Mathilde, ‎solistă a Baletului din San Francisco.
‎Iar ea e prietena noastră, Allie Lazar, ‎din Buenos Aires.
‎E un model Beneteau Oceanis 51.1.
‎Are câteva dormitoare și câteva băi, ‎de care voi avea nevoie.
‎Am ridicat ancora.
‎Salud! ‎Pentru mare!
‎- Bun venit! ‎- Îmi place aici.
‎Suntem în apă!
‎Ajutor!
‎Suntem pe apă.
‎Mulțumesc, Berry. Am extrapolat.
‎Trecem pe lângă Alcatraz?
‎Da.
‎Cineva a evadat. Ai văzut filmul?
‎Evadare din Alcatraz. ‎Bun titlu pentru un film despre…
‎Oare despre ce o fi? Cine ar fi crezut?
‎Clint Eastwood face un rol mare. ‎L-ai văzut?
‎- Nu. ‎- Trebuie să-l vezi!
‎- Îmi plac filmele cu închisori. ‎- Și mie.
‎Cu evadări din închisoare. ‎Poate fiindcă sunt însurat de 30 de ani.
‎Te rog, nu!
‎- O să fac glume despre căsnicie. ‎- Sunt la un pas de ea.
‎Când ajungem la țărm, sper ‎să se întoarcă spre el: „Anulăm nunta!”
‎Ajungem la Golden Gate săltând pe valuri.
‎Țineți-vă bine paharele de vin.
‎Stomacul meu îl ține cineva?
‎Mi-e să nu mă ciufulesc.
‎Ține-te, Phil!
‎- Nu se dezmembrează iahtul, nu? ‎- Nu.
‎Aș fi fost un pirat jalnic.
‎Supranumit „Smiorcăilă”.
‎- „Căpitane, se înclină barca!” ‎- E în regulă.
‎- Phil, vrei la timonă? ‎- Da.
‎Ține-o spre mijlocul podului.
‎- Da! ‎- Bine! Așa!
‎Care e Golden Gate?
‎- Ăla portocaliu. ‎- Bine.
‎Câte puncte primesc pentru un surfist?
‎Se întețesc valurile. ‎Va trebui să fac o glumă despre pupă.
‎Hai, măi!
‎Ce nebunie!
‎- Hei! ‎- Bună!
‎- Bonjour! ‎- Bonjour!
‎Dominique Crenn e din elita bucătarilor ‎din America.
‎E prima femeie ‎care a obținut trei stele Michelin.
‎Nu mai mâncasem în restaurantele ei.
‎Azi mă duce la Petit Crenn, ‎un local mai relaxat.
‎Vom sta la bar ‎și ni se va servi meniul degustare.
‎Abia aștept!
‎- Ți-e foame? ‎- Doar mă știi.
‎Da, te știu.
‎Monsieur!
‎- Frumos! ‎- Frumos.
‎Mulțumesc.
‎- Deci… ‎- Îmi place chestia aia.
‎Cum se numește drăcia aia?
‎Grătar pe lemne?
‎Am deschis aici în august 2015.
‎Ideea a fost să servesc mâncarea ‎cu care am crescut eu,
‎doar fructe de mare și legume.
‎Nu se vede,
‎dar Dominique se luptă cu cancerul ‎de un an.
‎Are o atitudine exemplară ‎printre cei afectați de această boală.
‎- Arăți excelent. ‎- Mulțumesc.
‎Nu și-ar da nimeni seama că ai ceva.
‎Contează atitudinea, ‎cum privești situația.
‎Când auzi cuvântul cu C…
‎„Aveți cancer.”
‎Trebuie să înțelegi și să spui: ‎„Bun, sunt aici.
‎Ce pot să fac?
‎Spuneți-mi.”
‎Am făcut 12 tratamente.
‎Mai am patru.
‎Mai am puțin.
‎- Dar merge bine. ‎- Merge bine.
‎Asta e grozav.
‎Sosește. Să începem!
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Aici avem gougères cu brânză comté, ‎cu gelatină de hașme murate deasupra.
‎- Astea… ‎- Arată superb.
‎O înghițitură.
‎- Și ție îți place. ‎- Da.
‎Mă bucur că-ți place.
‎- Felul ăsta pare treabă serioasă. ‎- E.
‎Aici sunt icre de arici de mare ‎de la Santa Barbara.
‎Miroase. O să simți marea.
‎Sunt bine dotat pentru mirosit.
‎Mă înfig.
‎Bon appétit!
‎Nene!
‎Niște roșii tomnatice perfecte ‎sunt prelucrate și ele de Dominique.
‎Mamă! Roșii, nu glumă!
‎Trebuie să frapeze.
‎Ar trebui să botezi preparatul ‎„Roșiile trebuie să frapeze.”
‎- Ia te uită! ‎- Ai noroc.
‎E ultima mazăre de anul ăsta.
‎Preparatul ăsta e de o frumusețe rară. ‎Fiți atenți!
‎- Zău așa, oameni buni! ‎- Zău așa!
‎Nu știu ‎dacă tu îți ajutai bunica la treabă.
‎Curățai mazărea cu ea, ‎iar ea îți depăna povești de viață…
‎Așa e în Franța. ‎Eu am crescut în New York.
‎Când eram mic, nu știam ‎că mazărea nu e doar la conservă.
‎Da…
‎E fenomenală. Doamne! ‎Ai putea fi vegetarian mâncând așa ceva.
‎Legumele pot fi vedete.
‎Așa să botezi felul ăsta.
‎Să schimbăm chiar acum meniul.
‎Cum era ăla cu roșiile? „Roșii frapante”?
‎„Roșiile trebuie să frapeze.” ‎„Roșii frapante” e mai bine.
‎- Pentru San Francisco! ‎- Pentru San Francisco!
‎Îmi place cum pronunți tu.
‎- Mi-am lăsat inima în San Francisco, nu? ‎- Acolo mi-am lăsat-o?
‎Parcul Golden Gate e mai mare ‎chiar și decât Central Park.
‎Îmi plac parcurile.
‎Iar orașul ăsta e superb oricum.
‎Iar clima ‎și solul de sub picioarele noastre
‎sunt propice unei flore și faune frumoase.
‎Să nu-mi faci rău!
‎Când m-am așezat, ‎parcă eram în ‎Păsările‎ lui Hitchcock.
‎Dar a fost tare simpatic.
‎M-am simțit ca Albă ca Zăpada.
‎Apropo de prințese de basm, ‎iat-o pe inegalabila Alice Waters.
‎Azi îmi face turul unui loc extraordinar: ‎clădirea gării navale.
‎Începem cu micul dejun.
‎O cunosc pe marea Alice Waters de 15 ani ‎și am iubit-o din prima.
‎E cea mai fermecătoare ‎și mai adorabilă doamnă.
‎Ea a creat felul ‎cum se mănâncă acum în America.
‎A inițiat aproape singură ‎mișcarea „direct de la producători”.
‎A pus pe picioare „școala comestibilă”. ‎E neobosită.
‎- Ce frumos arată! ‎- Da.
‎Parcă mănânci giuvaeruri.
‎Chiar că!
‎Îmi mai place la Alice Waters ‎și că mănâncă salata și fructele cu mâna.
‎M-a făcut să mă simt bine. ‎Nu sunt mojic, sunt ca Alice.
‎Ce mănânci cu mâna are gust mai bun. ‎Mamă, ce dulce e! Parcă e prăjitură.
‎O să plantăm și la școală.
‎Dacă primul pepene pe care-l mănânci ‎are gustul ăsta, o să-ți placă pepenele.
‎E nemaipomenit la gust.
‎Castronul ăsta e un omagiu la adresa ta.
‎Așa ceva faci tu.
‎Dintre deserturile de la Chez Panisse, ‎mi-a plăcut enorm mandarina cu curmale.
‎Alimentez lumea cu idei.
‎- Pot să iau farfuria? ‎- Doamne!
‎Eu aș zice să n-o iei. Facem loc.
‎Sardinele sunt pescuite aici, în golf.
‎Pe asta scrie numele meu.
‎Mai bine îi scoți șira.
‎Artist. Idiot.
‎M-am înțepat cu oase ‎fiindcă n-am scos șira.
‎- Să văd dacă pot. ‎- Nu, invers.
‎- Așa? ‎- Da, de-a lungul ei.
‎Da, exact!
‎Mulțumesc, Alice Waters!
‎Da! Ura! De la bou la erou.
‎Iar acum…
‎Nu e perfect?
‎Ce frumos!
‎Aici aveți jumări ‎cu brânză stracciatella de bivoliță,
‎cu ulei de măsline Titone deasupra, ‎ierburi aromatice și dovlecel opărit.
‎Se compară cu ouăle ‎pe care le-am mâncat la tine.
‎Alice are un șemineu…
‎În bucătărie.
‎Ai luat o linguroi. ‎Ai spart un ou în el și l-ai ținut în foc.
‎A fost cel mai bun ou ‎pe care l-am mâncat vreodată.
‎- Dar și ăsta e pe aproape. E grozav. ‎- Este.
‎Aș fi în stare să rad tot, ‎dar mai avem chestii de făcut.
‎Așa e.
‎- Bună ziua, lume! ‎- Bună!
‎Fii atentă aici!
‎Piersici din soiul Cal Red, ‎dacă vă tentează.
‎Mă tentează mult.
‎E unul dintre soiurile tradiționale ‎despre care îți vorbeam.
‎E o vedetă?
‎E o vedetă. ‎E principala noastră sursă de profit.
‎Trebuie să mai gust o dată, ‎să mă asigur că e o vedetă.
‎Fermierul e acolo, ‎dacă vreți să vorbiți cu el.
‎Da, vreau.
‎Alice zice să-ți cunoști fermierii.
‎Chiar că-l cunoaște.
‎- Chiar ne știm. ‎- Bună!
‎- Phil. ‎- Îmi pare bine. Eu sunt fermierul Al.
‎Fermierule Al, ai cele mai bune piersici. ‎Sunt nemaipomenite.
‎Nu-s grozave?
‎Ba da, sunt grozave.
‎- Ea e Madame. ‎- Sărut mâna!
‎- Bună! ‎- Muncești.
‎- Da! ‎- Parcă ești din ‎Orașul nostru.
‎Alice îi știe pe toți, ‎căci că a pus umărul la proiect,
‎selectând comercianții ‎și alegând fermierii.
‎- Bună! ‎- Mă bucur să te văd.
‎- Dânsul cultivă mere. ‎- Bună ziua!
‎- Eu sunt Dan. ‎- Bună, Dan!
‎Ți-aș da un rol de cultivator de mere.
‎Așa arată un om dornic să cultive mere.
‎Alice, uite!
‎Încă un mic dejun?
‎- Nu știu ce să zic. Nu țin pasul. ‎- Ba da.
‎Nu-i așa?
‎- Frate! Zici că-s artificiale! ‎- Sunt extraordinare.
‎N-am mai văzut culoarea asta.
‎Ar trebui să fie bună.
‎E zemoasă. Bine!
‎Hai cu ‎porchetta!
‎Ăsta da sandviș cu carne de porc!
‎Cred că ți-au pus special mai mult.
‎Țin eu cutia. Tu apucă cu două mâini.
‎Bine? Nu încerca să-l bagi tot în gură.
‎Mușcă din colțul din dreapta jos.
‎- Din colțul din dreapta jos. Acolo. ‎- Da.
‎Așa!
‎E rândul tău.
‎Ce bun e!
‎Oameni buni!
‎Ai auzit de locul ăsta?
‎Mergem la Tanya.
‎- Da. E în capătul celălalt. ‎- Bine.
‎PIAȚĂ
‎Tanya Holland a participat la‎ Top Chef.
‎Deține localul Brown Sugar Kitchen ‎în Oakland.
‎Azi îi vizităm restaurantul volant.
‎- Îmi plac ochelarii tăi roz. ‎- Știu!
‎- Bună, Phil! Mă bucur să te cunosc. ‎- Eu și mai mult.
‎Trebuie să încerci gofra. ‎E de la sine înțeles.
‎- Încerc gofra și… ‎- Și puiul.
‎Și mă tem că trebuie să încerc și puiul.
‎- Adică, dacă tot sunt aici… ‎- Tu încearcă!
‎Azi e ziua națională a gofrei. Pe bune.
‎- Nu știam. ‎- Ați picat la țanc.
‎La mulți ani de ziua gofrei!
‎- Gofre la toată lumea! ‎- Un pui cu gofră, te rog!
‎La Brown Sugar Kitchen, gofra e leguma.
‎E proaspăt scoasă din presă. ‎Nu-i mai trebuie nimic.
‎- Se simte porumbul. ‎- Doamne!
‎Nu-i așa?
‎E crescută cu drojdie, ‎de-asta e așa pufoasă.
‎- De-asta? ‎- Da.
‎Cred că e gofra vieții mele.
‎- Abia ne-am cunoscut, dar te iubesc. ‎- Mersi! Și eu te iubesc.
‎- Pleci, nu? ‎- Da.
‎Alice Waters, oameni buni!
‎Te iubesc. E așa o…
‎- M-am simțit excelent. ‎- Uitați-vă la mine.
‎Îmi sunteți dragi.
‎Îmi place la San Francisco, ‎ca și la restul lumii,
‎că nu știi de unde sare iepurele ‎unei mese grozave.
‎- Vrei sos iute? ‎- Sigur.
‎- Vă aduce o tanti mâncarea? ‎- Da.
‎- Ăsta e felul tău preferat? ‎- E bun.
‎Cum se cheamă restaurantul?
‎Noi îi zicem „la tanti”.
‎Da.
‎- E ca și cum v-ar hrăni mama. ‎- Cam așa ceva.
‎Așa făceam când eram mici.
‎„Ce ne dă tanti să mâncăm azi la prânz?”
‎Câți ani are?
‎- Să aibă vreo 35. ‎- 35?
‎- Vârsta femeii nu se spune. ‎- Atât îi dau eu. N-am întrebat-o.
‎Atmosfera e prietenoasă.
‎- Suntem noi de gașcă. ‎- Da.
‎Poate că serviciul e neplăcut.
‎Dar, dacă ai colegi ca lumea, e în regulă.
‎Așa e în toate domeniile.
‎Precis voi sunteți uniți.
‎- Călătoriți împreună. ‎- Exact.
‎Uneori îți vine să sugrumi pe cineva.
‎Da, iar eu lucrez cu fratele meu.
‎- Aoleu! ‎- Pe bune?
‎La nici două ore distanță, e altă lume.
‎Regiunea viticolă din Valea Napa.
‎E Toscana Americii.
‎Dinainte de emisiunea asta,
‎m-am împrietenit cu poate cel mai bun ‎bucătar din America, Thomas Keller.
‎L-am cunoscut când marele James L. Brooks ‎mi-a dat, nesăbuit, un rol de bucătar
‎în ‎Cum să nu devii american.
‎Thomas era consultant culinar.
‎Azi facem turul restaurantului său vedetă, ‎The French Laundry.
‎- Hei! ‎- Maestre!
‎- Bine ai revenit! ‎- Bine te-am găsit.
‎Sunt în cel mai fericit loc de pe pământ. ‎Azi facem turul lumii lui Thomas Keller.
‎Mergem la bucătărie, să guști câte ceva.
‎Da, ai nevoie de un degustător,
‎să te asiguri ‎că mâncarea e bună pentru clienți.
‎Sunt îmbrăcat cam jerpelit ‎pentru The French Laundry.
‎Pâș-pâș. Bună! Îmi pare bine.
‎Salutare! Ce mai faceți?
‎- David Breeden e bucătarul-șef. ‎- Bună!
‎Alison Beazley e bucătar-șef adjunct.
‎Au un televizor ‎care îi conectează în direct,
‎le face legătura live cu Per Se, ‎restaurantul lui Keller din New York,
‎care seamănă mult cu The French Laundry, ‎dar nu e The French Laundry ‎per se.
‎Ce drăguț! Ia te uită! ‎Faimoasa legătură cu New Yorkul.
‎- Vreau să știi cât de mult te iubim. ‎- Și eu vă iubesc.
‎Credeam că doar te iau. ‎Nu mă așteptam la asta.
‎- Elliot e bucătarul-șef adjunct executiv. ‎- Îmi pare bine.
‎Caviar Regiis Ova.
‎Doamne! Știu despre ce e vorba.
‎Probabil e preparatul-simbol.
‎- Icre de nisetru? ‎- Da.
‎Asta e cea mai grozavă zi din istorie.
‎N-am mâncat niciodată ‎preparatul ăsta asamblat.
‎Am mâncat elementele separat.
‎Înțeleg mental ce gust are.
‎- Putem să te înregistrăm… ‎- Gustând pentru prima dată?
‎Mâncând stridiile și caviarul împreună?
‎E prima oară în 25 de ani, de dragul tău.
‎- Gustă tu primul. ‎- Bine.
‎Și mă înfig și eu.
‎- E bun? ‎- Sper să-ți placă.
‎Acum înțeleg plăcerea.
‎Mergem la Sandra, cofetarul-șef, să vedem.
‎- Mulțumesc, bucătari! ‎- Îmi place de ea.
‎Astea sunt din grădina noastră, ‎abia aduse.
‎- Te mângâie plăcut pe față. ‎- Da.
‎- Sandra e cofetarul-șef. ‎- Mă bucur să te revăd.
‎- Și eu. Ce mai faci? ‎- Excelent.
‎- Bine! ‎- Spune-ne ce ai acolo.
‎- Asta e cutia cu bomboane. ‎- Da.
‎Ne mândrim în mod special cu ea.
‎E viu colorată, jucăușă, ‎cu o plajă bogată de gusturi.
‎Sunt opere de artă.
‎Îți dai seama de calitatea bomboanei ‎după grosimea învelișului.
‎Vezi ce subțire e? Asta contează.
‎Fiindcă importantă e umplutura.
‎Da, exact.
‎Păcat că nu mai puteți servi bomboana, nu?
‎Așa e.
‎A fost grozav!
‎Acum mergem la Bouchon.
‎Am deschis aici
‎fiindcă aveam nevoie să mâncăm undeva ‎după ce închideam la The French Laundry.
‎Genial!
‎În Valea Napa, totul se închide la 21:00.
‎Am zis: „Trebuie să mâncăm undeva.” ‎Bouchon a devenit acel loc.
‎Ești o pildă vie. ‎Asta îi învăț și eu pe copii.
‎- Vrei ceva? Fă! ‎- Exact.
‎Aici cel mai mult se comandă ‎friptura cu cartofi pai.
‎Un bordeaux franțuzesc bun ‎cu friptură și cartofi prăjiți…
‎Da? Tu, aici.
‎Se servește cu hașme caramelizate ‎și, desigur, cartofi pai.
‎Ketchup sau maioneză?
‎De ce să alegi?
‎Ai dreptate.
‎Atacăm?
‎Crezi că o să-mi placă?
‎Mulțumim, bucătari!
‎- Sunteți niște genii! ‎- Mulțumesc!
‎Cu mare drag.
‎Iată-i!
‎BRUTĂRIE
‎- Îți dăm un șorț. ‎- Excelent.
‎Mulțumesc, maestre.
‎Fuhgeddaboudit e orez expandat cu caramel,
‎dat prin ciocolată ‎și presărat cu fulgi de sare.
‎Bună idee! ‎Ce îmi dai să fac, ca să stric prăjitura?
‎- Îi dai drumul aici… ‎- Mă pricep să scap lucrurile din mână.
‎O iei, o întorci…
‎O scoți. Cufund-o.
‎La tine s-a văzut frumos.
‎- O cufund? ‎- Da. Întoarce-o.
‎Jos cu tine!
‎- O las jos? ‎- Pe partea cu caramel.
‎N-o…!
‎Știu, maestre. Știu.
‎Îmi iese partea cu cufundatul și întorsul.
‎Când am rodat ‎Cum să nu devii american, ‎Thomas a fost consultat culinar.
‎Jim Brooks a recreat bucătăria ‎de la The French Laundry.
‎Regizai cot la cot cu el ‎la scenele din bucătărie.
‎- A fost distracție. ‎- A fost.
‎La un moment dat eu am făcut o gafă.
‎Am apucat prosopul de la brâu ‎și l-am azvârlit pe umăr.
‎- Cred că tu ai zis: „Tăiați!” ‎- Da.
‎Ai venit valvârtej, ‎mi l-ai smuls și l-ai pus la loc,
‎zicând: „Nu ești la birt.”
‎M-am făcut mic.
‎„N-o face de oaie!” Da, am învățat.
‎Ce împachetăm, Sarah?
‎Prăjiturile‎ ‎fuhgeddaboudit ‎și pralinele cu unt de arahide.
‎Pralinele cu unt de arahide. ‎Ia să le vedem!
‎Le faci demențiale. Doamne!
‎Caramelizăm niște boabe de cacao sfărâmate ‎și le pisăm mic de tot.
‎- Le puneți înăuntru? ‎- Ca să fie puțin crocante.
‎Ciocolata și untul se echilibrează.
‎Ăsta e cel mai vesel stativ din lume.
‎- Pricomigdale, rulouri cu ciocolată… ‎- Rulourile sunt criminale.
‎Sunt varianta lux.
‎Iar asta e bine, nu?
‎- Sunt grozave. Sunt bune rău. ‎- Știu.
‎Repertoriul nostru e inspirat ‎din copilărie.
‎Mâncam aproape zilnic ‎unt de arahide cu gem.
‎Ori asta, ‎ori salam cu brânză americană și maioneză.
‎Două sendvișuri mari și late ‎îmi făcea mama.
‎- Creezi și tu o variantă? ‎- De…?
‎- De salam cu brânză. ‎- Da, de fapt.
‎Chestia asta e o nebunie.
‎- Un pateu cu brânză la micul dejun? ‎- Doamne!
‎Nebunie! Cu cafea alături?
‎- De unde ești? ‎- Din Long Island.
‎Eu am învățat la Universitatea Hofstra.
‎Hai să-ți arăt cuptoarele.
‎Mi-a părut bine.
‎Mulțumesc, bucătari!
‎- O pralină pentru drum? ‎- Îți dai seama!
‎- Ți-o țin eu. ‎- Ia-ți la revedere de la ea.
‎- Facem spice. ‎- Da.
‎Adică din astea.
‎- O să-ți arate Francois. ‎- Da.
‎Nu!
‎Treci pe partea lui, ‎să-ți fie mai ușor, să vezi ce face.
‎Eu stau aici și comentez.
‎O s-o dau în bară.
‎Ideea e să facem 11 tăieturi ‎și să ne iasă 12 bucăți egale.
‎Doamne ferește!
‎Continuăm cu alt local de succes, Ad Hoc.
‎Mamă, ce aduce!
‎- Poftim! ‎- O găleată cu pui prăjit.
‎Uită de colonelul Sanders!
‎- Sun-o pe mama. ‎- Frige.
‎Amândouă sunt foarte bune. ‎Frige rău, ai grijă!
‎Crusta e perfectă, iar carnea e suculentă.
‎Am mâncat mult azi, nu-i așa?
‎Am făcut turul lumii tale. Și totuși…
‎- Sunt mândru de ce se întâmplă aici. ‎- Și eu.
‎Richard, ți-am păstrat și ție.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Vai, ce bine arăți!
‎Vorbesc cu tata.
‎Și tu arăți bine, Monica.
‎- Mulțumesc. Îți place bluza mea roz? ‎- Da
‎Îmi place că te-ai ras.
‎- Da? ‎- E mult mai bine acum.
‎Monica mi-a sugerat să-mi las barbă. ‎S-o fi săturat de fața mea.
‎- Bine. ‎- Pentru variație.
‎Cum vă descurcați? ‎Știu că Monica stă o vreme cu tine.
‎- Da. ‎- Face treabă bună sau ți-a ajuns?
‎Păi…
‎Avem ajutoare. Ea e în plus.
‎Adică n-ai nevoie de ea.
‎Nu.
‎Eu mă simt bine la San Francisco.
‎- Monica, tu ai fost la brutăria Tartine. ‎- Da, am fost.
‎Moartea mea.
‎- Ce ai acolo? ‎- Mi-au adus azi.
‎E un croasant cu ciocolată ca la Paris.
‎Ăla e pentru o persoană?
‎Așa ar trebui să se cheme.
‎Ascultați cum se aude când mușc.
‎Distrug calculatorul.
‎Ne spui un banc?
‎Nu știu dacă l-ați mai auzit.
‎Un moș, într-o rulotă.
‎- Are loc ditamai accidentul. ‎- Așa?
‎Moșul e proiectat afară, pe trotuar.
‎Da?
‎Apare un bun samaritean,
‎își scoate haina, ‎i-o pune moșului sub cap și întreabă:
‎„Vă e bine?”
‎Moșul: „Ei, nu mor de foame.”
‎E ca un cântec vechi ‎pe care îl asculți mereu cu plăcere.
‎Bine, Burns și Allen. Eu…
‎Închid.
‎Îți place de nora ta?
‎Nu-i rea.
‎Bine. Vă iubesc.
‎- La revedere! ‎- Te iubim, Richard!
‎Cum adică? Eu spun că vă iubesc, ‎iar tu răspunzi: „Te iubim, Richard”?
‎Te iubim și pe tine, Philip.
‎Vai, mersi! ‎Măcar am croasanți, să-mi țină de urât.
‎Pa!
‎Golful San Francisco a fost mereu ‎un loc al zbuciumului și al renașterii.
‎Încă este.
‎Vreau să vă mai arăt un loc,
‎întruchipare a forței care a susținut ‎această regiune la vreme de restriște.
‎Ascultați aici ceva grozav!
‎Un oncolog de la spitalul de copii ‎a înființat căminul Family House.
‎Când ai copilul bolnav,
‎și tu, și doctorii aveți un singur gând: ‎să-l faceți bine.
‎Trebuie să stai pe lângă el.
‎Vrei să fii aproape de copilul tău.
‎Oncologul cu pricina a creat Family House
‎ca familiile să aibă unde sta împreună.
‎Ce de lume!
‎Bună tuturor!
‎Azi e o zi specială. ‎Uitați cine a venit cu mine! Mourad…
‎Mă bucur că te văd ! Bună!
‎Kenji, Liz Pruitt…
‎- Ea cine e? ‎- Juliana.
‎Juliana. Ești foarte drăguță.
‎Și Dominique Crenn.
‎Au adus mâncare ‎și-i vor ajuta pe copii să facă pizza,
‎alături de cel mai îndrăgit pizzar ‎din oraș, Tony Gemignani,
‎un adevărat campion al pizzei, ‎dar și al acestor copii.
‎- Cum te cheamă? ‎- Capri.
‎Capri… Ca insula?
‎Da.
‎- Cui îi place pizza? ‎- Mie.
‎La nebunie?
‎- Bine! ‎- Capri!
‎O să vă învăț să învârtiți pizza.
‎Ia să aud cum faceți zgomot! ‎Bateți tare în masă!
‎Aluatul se învârte repede-repede ‎pe degete.
‎O să vă învăț niște șmecherii.
‎- Se aruncă și peste umăr. ‎- Ia te uită!
‎- Cui îi place pizza mare? ‎- Mie.
‎E cam soare în California. ‎Bagă-te dedesubt!
‎Cui îi e frig? Te învelesc eu în pătură.
‎Te prostești.
‎- Îți stă bine. ‎- Aoleu!
‎- Facem pizza? ‎- Da.
‎Am adus brânza. ‎Nu poți face pizza fără brânză.
‎Ne trebuie brânză!
‎Ne trebuie brânză.
‎Când puneți brânza, ‎încercați să acoperiți sosul.
‎Așa, bravo!
‎Cine vrea mai multă brânză?
‎Eu vreau mai multă.
‎- Ești haios. ‎- Da?
‎- Da. ‎- Ce drăguț!
‎E mișto că poți să mănânci cât gătești.
‎Îți plac măslinele? Din astea ai gustat?
‎Cine a terminat? Gata? Aoleu!
‎- Ce părere ai? ‎- Sunt bune.
‎Alege doar cei mai buni ardei ‎să-și pună pe pizza.
‎- Bună, cum te cheamă? ‎- Raja.
‎- Bună, Raja! Mă bucur să te cunosc. ‎- Ai văzut ce are în picioare?
‎Dacă se taie curentul, ne bazăm pe tine.
‎Ea e Alexandra. Ea e șefa aici.
‎Da!
‎Multe familii vin ‎de la cel puțin 80 km distanță.
‎Își petrec ziua în spital.
‎Ultimul lucru de care au chef ‎când se întorc de acolo
‎e să se gândească ‎la cumpărături și la gătit.
‎Mâncare este un mod foarte bun ‎de a le arăta oamenilor că ții la ei.
‎Mâncarea aduce familia ‎și comunitatea laolaltă.
‎În felul ăsta ne spunem ‎că ne iubim unul pe altul.
‎Să fiți cu toții binecuvântați!
‎Da.
‎- Iese prima! ‎- Bravo!
‎Bravo!
‎- Nu te așteptai să fie așa mare? ‎- Nu.
‎Așa se întâmplă.
‎Da.
‎Cum e pizza?
‎Bună.
‎Încerc și eu pizza Capri? Am voie?
‎- Nu. ‎- Durează prea mult.
‎A zis „nu”.
‎Ba da?
‎Poți să iei bucățica asta.
‎Da? Capri! Care bucățică?
‎Mulțumesc. Mă simt foarte onorat.
‎- E o combinație foarte reușită. ‎- Mersi.
‎Cred că ai dat lovitura.
‎Ai putea să-i vinzi rețeta lui Tony.
‎Tort de ciocolată. Tort de ciocolată?
‎Haideți să le mulțumim bucătarilor!
‎Aplauze pentru Family House!
‎Povestea orașului San Francisco ‎de după cutremur îi rezumă măreția.
‎Îmi plac multe lucruri la el.
‎Îmi place speranța care palpită în el.
‎Îmi place povestea imigranților.
‎Îmi place că orice,
‎oricât de sumbru și de cumplit pare,
‎poate renaște.
‎Cu alte cuvinte, există speranță.
‎San Francisco.
‎E bună povestea.
‎Stați la masa lui
‎Dacă sunteți fericiți, ‎flămânzi, dispuși și puteți
‎Veți rupe pâinea-n două
‎Și vă veți împrieteni
‎El vă va conduce
‎Cu el veți zbura
‎El vă va cânta
‎Și vă va dansa
‎Va râde cu voi
‎Și va plânge pentru voi
‎- În schimb cere un singur lucru ‎- Cineva, cineva
‎Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
‎Vă rog, cineva ‎Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
‎Cineva să-l hrănească acum
‎Subtitrarea: Steliana Palade