EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
En glad og sulten mann
Reiser over hav og land
Han søker mer forstand
Om pasta, svin, kylling og lam
Han vil kjøre til deg
Han vil fly til deg
Han vil synge for deg
Og danse for deg
Han vil le med deg
Og gråte med deg
Men det er én ting han ber deg om
Noen må være så snill
Kan noen
Gi mat til Phil?
Noen må gi ham mat
Mexico er umiskjennelig pulserende.
Da jeg var i Mexico by,
sa folk at hvis jeg ville smake på opprinnelsen,
måtte jeg dra lenger inn i landet.
Til en by med et navn det knapt går an å uttale, Oaxaca.
Den kulturelle og kulinariske hovedstaden i sørvestlige Mexico.
Vi skal ha mye mole og mye mezcal, det er her det er fra.
Den beste måten å bli kjent med en ny by på
er å besøke markedet.
I Oaxaca heter det største Central de Abastos.
Dette markedet er på over 323 hektar.
En by for seg selv.
Du kan kjøpe alt fra brudekjoler til hva enn dette er.
Min guide er matekspert Omar Alonso.
Han har en Instagram-profil jeg anbefaler om du skal hit.
Den heter Oaxacking.
Fyldig smak, sant?
Dette er skikkelige greier.
Alt du kan tenke deg finnes her.
Dette er et av mine favorittsteder. Det heter Pasillo de Humo.
-De Humo? -Røykgangen.
-Det strømmer inn hellig lys. -Her. Sånn.
Møt min venn Marie. De har vært her i fire generasjoner.
Du kjøper kjøtt her. Hovedsakelig storfe og svin.
-Ja. -Og du kan grille det gratis.
Velg kjøttet du vil ha.
Gå til siden.
Det er en varm grill der.
-Griller du her? -Her.
-Det er gjør-det-selv. -Jeg har aldri sett sånt.
Hva skjer når det er travelt, sier de: "Fort! Grill kjøttet!"
Nei, for alle forstår.
Du kommer fordi du vil hygge deg med familien.
-Du har det ikke travelt. -Jeg tenkte på USA.
Ja.
Dette er ekte Oaxacking.
Hva heter du?
-Jesse Mirel Morales Sanchez. -Jesse Mirel Morales Sanchez.
Hallo, Jesse Mirel.
Jesse Mirel?
-Ha det. -Vi har det. Vi må komme oss videre.
Omar har en plan for kjøttet.
Han tar oss med til et sted der vi skal spise.
Bortgjemt i markedet finnes en legende: Doña Vale.
Dette er en memela.
En tynn tortilla, men når de steker den,
klyper de i den så den skal holde på ingrediensene.
-Det er smult. -Ja.
Og bare ost og salsa. Du kan tilsette svarte bønner også,
men hennes er veldig spesiell, det er den mest berømte salsaen hun lager.
En mørk, røkt chili, kalt morita med grønn tomatillo.
Hun begynner dagen før, hun må grille chiliene og steke dem.
Omar bestiller taco med kjøttet vi grillet,
stekt svinekjøtt og morita-saus.
Her bruker vi ikke bestikk, du må spise med hendene.
Jeg er vant til det.
Vent nå litt. Denne sausen.
Vent litt. Sausen.
-Som barbequesaus. -Vilt.
Så godt.
Morita-sausen er noe av det herligste jeg noen gang har smakt.
Eller hva?
Hun kan selge salsaen på glass.
Hun trenger ikke å lage mat, men hun elsker det.
Sånn er det bare.
-Det er et geni som lager den. -Ja.
-Fra hjertet hennes. -Fra mitt hjerte, jeg elsker dette.
Fantastisk.
Hun skulle gi meg et egg på siden, så jeg sa:
"Bare legg det på biffen."
-Ha litt morita på, dypp denne. -Naturligvis.
Jeg gjør det.
Bra bit. Jeg skal kopiere det neste gang.
Jeg skal kalle den Phils spesial.
Jeg skal tagge deg hver gang så du husker oss.
Bra jeg kunne "Oaxacke" deg.
Min dag med Omar fortsetter. Jeg vil ha ham med!
Vi kjører ut av byen. Vi går nedover en støvete grusvei.
Vi kommer til en port.
Jeg aner ikke hva som er her, hvor jeg er, og porten åpner seg…
…til paradis.
Jøss!
-Kom inn. -Hei.
-Dette er Jorge. -Jorge!
-Jorge. -For en glede å møte deg.
Vi er hjemme hos Jorge León, han bor her med moren, Elvia.
Tia Elvia!
I Oaxaca, kaller vi våre eldre tios eller tias for å vise respekt.
-Det betyr tante eller onkel. -Tia Elvia. Hola.
De er fantastiske kokker som har gjort hagen til en restaurant, Alfonsina.
Deres spesialitet er mole.
Han gjør seg klar til å tilberede grønnsaksmolen.
Gresskarfrø, hvitløk, to typer chili.
-Sitroner. -Stekte epler.
Å, epler! Jøss!
I stedet for sukker.
-Er det ingen regler? -Ingen regler.
Hver familie har sin egen oppskrift.
Moren din fikk den fra moren sin, som fikk den fra moren sin.
-Det er en del av kulturen. -Det føles som en del av landet.
De satte meg i arbeid.
En viktig jobb, steke ingrediensene på comalen,
den flate takken de bruker for å varme opp alt.
Det er midtpunktet i alle Oaxacan-kjøkken.
Den beste måten å lære på er å gjøre det. I dag lærer jeg.
Ser du hva som skjer?
Bruk hendene, jeg vil at molen min skal være smakfull.
Det vanskeligste er å male det.
Jeg kan gjøre dette dårlig.
Det vi tilbereder nå er rød mole.
Ulike moler har ulike ingredienser, tørket chili, nøtter og krydder er vanlig.
Noen har sjokolade i. Variasjonene virker uendelige.
Så har vi svart mole.
Det er deres spesialitet.
Jorge jobbet på Pujol, den verdenskjente kokken Enrique Olveras
restaurant som vi besøkte i Mexico by-episoden.
Molen der var så god at jeg måtte gjøre dette.
Vi må ha hjemmelagde tortillaer. Vi er ikke dyr. Så jeg er tilbake på jobb.
Begynn med å rulle masaen din.
-Greit. -Form en liten ball.
Å lage tortillaer er gøy. Jeg ante ikke hvor nydelig prosessen var.
Elvia får det til å se lett ut.
Er du klar?
-Din tur. -Ja.
Men hun er ekspert. Når det gjelder meg…
Du må klemme den akkurat passe, dra plasten av.
Snu den over på hånden og dra den av.
Hvem vil ha en taco?
Hvis jeg må bruke hendene, ikke regn med meg.
Dere samarbeider ikke.
Se på… Ser dere perfeksjonen?
En perfekt sirkel.
Hun irriterer meg nå.
Jeg er flinkere til å spise dem.
Etter at jeg lot dem jobbe i fred, serverte de oss sin røde mole.
Jøss.
Dette ser veldig fancy ut.
Pescado er fisk.
Mole er den du nettopp lagde.
Jeg hjalp litt. Jeg ødela tortillaen litt.
-Fisk og sennep. -Sennepskål.
Vi spiser ikke med kniv og gaffel.
-Bruk tortillaen. -Den er varm.
Lag en taco.
Hva om jeg gjør sånn?
Se på det.
Du ser alle ingrediensene, og så smaker du det,
og alt er så balansert at du nesten kan smake hver ingrediens.
Hva i svarte?
Men de er ikke ferdige. Nå kommer den store kanonen.
Jeg får endelig smake svart mole, alle molers mor.
Hvis du er i et bryllup, en dåp, en fest eller en begravelse i Oaxaca,
serverer de molen sånn.
Kokkene serverer med kylling i dag.
Se. Det er mykt og vakkert. Kjære vene! Kom igjen!
Jeg er en heldig mann.
Den er varm, ok?
Men kjempegod.
Det er den berømte molen. Dette er…
Vær så god.
Den er varm!
Jeg advarte deg.
Beklager. Jeg hører deg ikke. Jeg har sonet helt ut.
Siden vi er i Oaxaca, skyller vi ned med mezcal.
-Livet er herlig. -Herlig.
Hva skal du gjøre uten meg.
Løsningen er at jeg beholder deg.
Tilbake i byen, og hva trenger jeg? Litt sjokolade.
Det er ingen overraskelse. Men gjett hva? Sjokolade ble perfeksjonert i Oaxaca
Aztekerne, mayaene og de gamle olmekerne
som dyrket regionens kakao 1500 f.Kr.
De visste hva de gjorde, slik at jeg, århundrer senere,
kan nyte et perfekt øyeblikk.
Ingen kjip morgen.
Hovedtorget i Oaxaca kalles Zocalo.
Utsøkt arkitektur, håndlagde varer.
Alt finnes her i dette historiske kvartalet.
Og hvis du har god appetitt, som jeg har,
fører en kort spasertur deg dit alle gode ting begynner.
Rodolfo Castellanos driver en av de beste restaurantene.
Den heter Origin.
Om du så New Orleans-episoden, husker du Chris og Leanne.
De er i Oaxaca denne uken.
-Hei, folkens! -Rodolfo!
Kokken Rodolfo skal spise med oss.
Vi vil hedre produktene vi har i Oaxaca.
Vi er velsignet med å ha et fantastisk utvalg av mais,
blader og chilier.
Vi feirer alt ved å vise det frem.
Herregud.
Dette er quelites, flere ulike grønne…
Vakkert.
…og mark, som også er fine…
-Sa du mark? -Mark, ja.
Jeg skal vise dere en marksalat. La meg fullføre.
-Spiser du mark separat eller sammen? -Sammen, for ellers…
Ellers ser du at det er mark.
Tanken er å kombinere ulike smaker.
-Alle viser marken sin. -Jeg har en mark.
Skål.
Til mark.
Smaker som kylling.
Alle sier det.
Hvis du ikke visste at det var mark, hadde du ikke merket det.
Veldig godt.
Vi har hørt fra seerne, de setter pris på dette.
Vær så god.
-Du fikk mer salat. -Ja, det fikk jeg.
-Godt, sant? -Godt.
Veldig godt.
-Du kan bli lurt. -Godt.
Takk.
Vet dere hva husets spesialitet er? Tunge. La meg fullføre.
Oksetunge er et av verdens beste kjøtt.
Spør Max Rosenthal. Det kan du ikke. Men han elsket det.
-Tortillaer. -Elsker hylsteret.
Jeg vet det.
Jeg burde ha det i beltet, sant? Alltid en tortilla klar.
Vær så god.
Jeg er nesten redd, jeg vet det er godt.
-Skal du gråte? -Ja.
Å, herregud.
Det er så tilfredsstillende, det er som trøstemat.
-Der er mamma. -Jøss! Hei.
-Hei. -Hei.
Og hva er inni?
Mole og kylling, ja.
-Tusen takk. -Takk, mamma.
Våre tamaler i USA er tørre, disse er så…
-Molen er fantastisk. -Molen er spektakulær.
Hvordan vil du definere mole?
Mole og salsa kan være det samme.
Men salsa er alltid et kompletterende, mole er en hovedrett.
Basert på ulike ingredienser, Oaxaca har sju, åtte ulike moler.
Tradisjonelt er de delt inn i farger.
Vi må prøve alle på et tidspunkt.
Da du møtte kona di, måtte du smake hennes mole
før du visste at hun var den rette?
-Det er et godt spørsmål. -Ja.
Jeg måtte prøve mer enn molen.
Jeg drar til utkanten av Oaxaca by og utforsker de små landsbyene.
Neste stopp er veldig spesielt.
Dette er Vida Nueva-kollektivet, og min guide er Betsaida Lopez Diaz.
-Hei. -Hei.
Dette er grunnleggeren, Pastora.
Historien er fantastisk.
Dette er enker, mishandlede kvinner
eller kvinner som var alene i en verden der kvinner
ikke verdsettes utenfor hjemmet.
Og så bestemte de seg for å danne dette kollektivet.
Og hva gjør de? De vever de vakreste teppene du har sett.
Disse er ferdige.
Det tar måneder å lage ett.
Avhengig av designet bruker vi to uker til en måned på ett.
Hvis de er større, to til tre måneder.
Fantastisk.
Dette er fra eventyrbøker vi leste som barn.
Dette er en rokk, sant?
Dette er en av de eldste teknikkene spanjolene tok med seg.
-Prøv. -Ok.
Det er gøy.
Hvordan var det?
Det er vanskelig.
Hvordan sier man unnskyld?
Det går bra.
Jeg kan skrive en sitcom hvis du trenger en.
Vi skal se på veverommet.
Flott. Å, ja, vevestolen.
Det er veldig gøy.
Det er veldig gøy fordi det er som å danse.
Som å danse på pedalene. Ett, to.
Det er som trening.
Ja. Og føtter.
Hender og føtter. Og hodet ditt.
-Alt brukes til denne jobben. -Ja.
Tidligere trodde folk at kvinner
ikke var sterke nok.
Vi må dra i den. Med kraft.
Med kraft.
Disse kvinnene er skjønne verter, men de må finne en ny hodejeger.
-Dra den gjennom, sant? -Ja.
Du må lage et lite fjell her.
Lag et lite fjell. Ja.
-Bytt fot. -Ok. Veldig bra.
Gjør det!
-Bravo! -Mazel tov!
Vet dere hva klappingen betyr? "Få ham ut herfra.
Tre måneders jobb. Hva har du gjort?"
Jeg lærer om fargestoffene.
Alle kommer fra naturen. Ingenting er kunstig.
Jeg leste om dette.
Dette er et parasittisk insekt som spiser på kaktusen.
Cochenillelus.
De fant at når de knuste dem, fikk de denne vakre fargen.
Det er en veldig hendig demonstrasjon.
Ok, hun viser deg fargene vi kan få ved å bruke cochenillelus.
Litt lime, og jeg har en annen farge.
Nå skal vi bruke litt aske…
-Aske. -Lilla!
-…så endrer den seg. -Jeg liker det.
Jøss.
Det er halvt vitenskap og halvt magi.
Alt jeg ser i Oaxaca er så fargerikt.
Jeg ser det på bygningene.
Jeg ser det på klærne deres.
Jeg ser det i arbeidet deres, i den vakre kunsten.
Hvorfor er farge så viktig for kulturen?
Det er livet, miljøet og naturen vår.
Fargene er glede, fargene er lykke, fargene er kjærlighet, fargene er livet.
Fuglene, blomstene, miljøet, solen, alt er farge.
Takk.
Takk. Det stemmer.
Ok!
Det er strengosten.
Jeg møter mange fiksere i de ulike landene.
En av mine favoritter er Alex Roa.
Du husker ham kanskje fra Mexico by-episoden.
Vi spiste frokost på La Fonda.
Han er i Oaxaca med oss.
Han har et nytt funn.
Det er en sushibar i Oaxaca.
En kombinasjon av japansk og meksikansk kultur.
Den heter Crudo.
Kokken Ricardo Ariano er vår Oaxacan-sensei.
-Vi skal bruke japansk teknikk. -Ja.
Det er tradisjonell Oaxacan-mat, med hver bit får du Oaxacan-smaken.
-La oss starte med noe friskt. -Ja.
Dette er en musling.
Den er marinert i tepache.
-Ja. -En fermentert ananas drink.
Veldig populær i Mexico og Oaxaca.
Finn muslingen med spisepinnene, spis den og drikk tepachen som en shot.
Det høres ut som en god idé.
Kos dere.
-Jeg fant den store. Du også. -Ja.
Tidenes ferskeste.
Prøv tepachen.
Smart å begynne med dette, man kvikner til.
Her er enda en oppkvikker, sake som er laget i Mexico.
Takk. Det er som å være i Tokyo i Oaxaca.
Dette er tunfisk.
Smultpastaen på siden er med gresshopper og chili.
Vi har en soyasaus på svarte bønner.
Spis en av de skivede fiskene, drikk sausen, ikke dypp fisken i sausen.
-Drikke sausen? -Akkurat.
Han har en flammekaster.
Dette er galskap.
Maten eksploderer i munnen.
Ja.
Det smaker som en subtil soyasaus.
Her kommer mer trøbbel.
Se på de ferdighetene.
Dette er en havabbor, det er magen.
Se på det. Herregud! Han lager en rull.
Det er en taco.
Vi marinerer den i adobo som vanligvis brukes
til svin her i Oaxaca, det er en populær smak.
Her har dere portulakk, avokado og kaktus.
Sånn ja.
Det er en perfekt blanding av to kulturer.
Oaxacanere liker ikke rå mat.
-Ok. -De er ikke vant til det.
Så dette er et eksperiment, men det er
en flott måte å introdusere nigri på ved å blande smakene.
Ja.
Hvis du kan åpne en munn, kan du åpne et sinn.
Nemlig.
Jimmi Simpson er en av mine venner.
Kjent fra Westworld og It's Always Sunny in Philadelphia.
Jeg elsker ham. Han er også i Oaxaca denne uken.
Jeg tar ham med til Sabina Sabe.
-Marcelino. -Står til?
Jeg er Phil. Dette er Jimmi.
Jimmi! Det er en glede. Marcelino.
Vi er så glade for å være her.
-Takk for at dere kom. -Så spennende.
Velkommen til Sabina Sabe.
-Kanskje dere vil ha en drink? -Ja.
Mens vi venter på at Marcelino lager drinkene,
kan du fortelle meg hva Westworld handler om?
Jeg forstod ingenting. Jeg så en hel del, du var fenomenal.
Kom igjen. Fortsett.
Jeg skjønte ikke hva som foregikk.
-Vet du hva som foregikk? -Jeg har ikke peiling.
-De ga meg replikker, jeg sa dem. -Jeg håpet du ville si det.
Marcelino, derimot, vet hva han driver med.
Presenterer Gavilán Reyes, en forfriskende grapefruktcocktail
med en tørket poblano chili-likør.
Skål.
Å, ja.
Kom igjen. Marcelino!
-Du store min. -Den er god. Det er som en krydret paloma.
-Ja. -Vakkert.
Paloma og Gavilán, de er som fettere.
-Fettere? -Ja. Det er flere lag.
Kom igjen.
-Dette er Oaxacan-snacks. -Ja.
Takk. Vet du hva det er?
Sirisser. Jeg smaker hvis du smaker.
Selvfølgelig.
Vær så god.
Er du klar? Jeg vet ikke om jeg er det!
Du gjør det.
Noen falt av, men jeg tar dem på igjen.
Nydelig.
Det var kjempegodt. Sant?
Jeg har aldri smakt dette før.
-Jeg trodde det var gammelt nytt for deg. -Jeg har smakt maur.
-Hva er det? -Ok.
-Chicatanas. -Chicatanas.
Og det… Se, han tar mer.
-Jeg også. -Jeg drar på.
Er det sirisser? Ikke gresshopper?
Mer eller mindre. Det er ulike størrelser, sant?
-Har du store gresshopper? -La meg sjekke.
Nei, jeg bare spurte.
Ro deg ned, Phil.
Du har vært her i 24 timer, sant? Hva syns du så langt?
Forbløffet. En av mine favorittbyer.
Perfekt og vakkert. Alle er snille.
Hvor lenge har du vært her?
-I seks år. -Se på fargen. Nesten som blod.
-Hvor studerte du til å bli bartender? -Bare i livet.
Livets skole.
-Vent. Jeg vil riste litt. -Rist litt.
-Jeg gjør dette. -Jeg også.
-La oss ikke bli drept. -Takk. Du reddet livet mitt.
Cocktailene var kjempegode og vakre.
Cocktailene gjorde oss sultne.
Jøss! Nå blir det taco.
Lechoncito de Oro. Spesialiteten er helstekt pattegris.
Det er gøy.
Det er lyden jeg lager når jeg skal spise noe deilig.
-Jeg var modell for den plakaten. -Ikke snakk sånn om deg selv.
Vær så god. Chicharron.
-Varmt og ferskt. -Det er supervarmt.
-Hva sier du? -Nydelig.
-Det er sterkt, men mye smak. -Ja.
Og chicharronen legger til en fjerde dimensjon.
Litt sprøtt.
-Jeg elsker det. -Jøss!
Hvor mye er 15 pesos?
-Som 75 cent. -Syttifem cent.
-De beste 75 centene jeg har brukt. -Amen.
Det er bare svingodt.
-Du. -Du.
Tequila er en av favorittene mine, men jo mer tid jeg bruker i Mexico,
jo mer lærer jeg om mezcal, den originale favorittdrinken her.
Siden vi er i mezcalens land,
drar vi til et destilleri, Montelobos.
Hvor gammel er mezcalproduksjon?
Fra pre-spanske kulturer, alkohol har man konsumert lenge.
-Det har alltid vært behov for alkohol. -Ja.
Den nye vennen min, Diego, guider meg gjennom prosessen.
Han forteller at alt begynner her: agaveplanten.
Du må la dem vokse i seks år, de skal bli store og saftige,
så hakker de dem med macheter. De hakker av bladene.
De må grave dem opp. Dette er arbeidskrevende.
Vil du se det motsatte av arbeidskrevende? Her poserer jeg for Instagram.
Ok, hvor var vi?
Jeg er ingen ekspert, men dette er begynnelsen på grillingen.
Ja, dette er som å varme opp ovnen.
-Ja. -Det må bli varmt nok til å grille agaven.
Du ser denne haugen av agavehjerter, kalt piña, fordi de ser ut som ananas.
De varmer opp steinene sånn at agavehjertene
kan langtidsgrille under et jordlag.
Det vi vil oppnå er å konvertere sukkeret slik at det gjærer.
De ba meg om å kaste disse piñaene inn på ildstedet,
jeg er veldig muskuløs, så jeg kunne gjøre dette.
Ideelt sett skal den hvite siden ligge ned.
Så… Det krever ferdigheter, som…
…jeg ikke har.
Det er som å kaste bowlingkuler i en grop.
Jeg prøver igjen.
Sånn, ja.
Sånn blir agaven grillet.
-Videre til neste steg. -Perfekt.
Det neste steget, etter fem eller seks dager med grilling, er mosing.
Juan viser meg hvordan det gjøres.
Det er mye avansert teknologi involvert her.
-Her har vi agaven. -Ja.
Og så moser Rambo dem.
-Rambo. -Ja.
-Han har ansvaret. -Rambo, eselet, har ansvaret. Ja.
Hvis han trenger en pause, kan jeg hjelpe.
Han jobber to timer om dagen, resten av dagen spiser han agave
og slapper av her ute.
Etter knusingen legger vi alt i denne for at det skal gjære.
-Ja. -Det gjærer når du ser boblene.
Ja. Det gjærer nå.
-Det gjærer. Det lever. -Det lever.
Det lever, ja.
Ok, første destillasjon.
-Vil du smake? -Ja.
Den første destilleringen gir noe de kaller ordinario,
som ikke er ekstraordinært.
-Hva sier du? -Den er ikke er ferdig.
-Du har rett. -Har jeg?
De destillerer igjen.
All denne enorme innsatsen for noen drypp.
"Hvordan gikk det i dag?" "Vi fikk så mye. "
-Kraftig. -Ok. Ja.
-Det er mye alkohol. -Ja.
Nå blandes de ulike typene fra destilleringene for å gi ønsket smak.
-Her. Takk for at jeg fikk komme. -Ingen årsak.
Jeg lærte mye i dag. Omgivelsene er så vakre.
Se på dette.
-Som himmelen. Du trives her. -Ja. Beste sted på jord.
Ja. Det før himmelen, himmelen er her.
Pre-himmelen.
Og det ferdige produktet?
Det er veldig godt.
Jeg elsker det.
-Jeg tar denne. -Til deg.
-Jeg tar den med. -Kom igjen.
Skal vi gå?
Og nyte agavens skjønnhet.
Jeg ble stukket.
Tilbake i Oaxaca by for en fantastisk start på kvelden.
Jeg er veldig nysgjerrig på dette stedet.
Dette er Levadura De Olla.
Det er en vanlig restaurant, men de har noe som heter røykkjøkkenet.
Bli med meg.
Jeg skal spise med Ana Quintero.
Hun er faktisk en kulturell gastronom. Hun er også matguide.
Dette er den geniale kokken, Thalia Barrios.
Hun kopierer opplevelsen av kjøkkenet sitt hjemme i landsbyen.
Når du er på kjøkkenet i byen deres, skjer alt raskt.
-Bra. -Vi har tamaler her.
Vi skal spise, de skal lage mat.
De begynner med salsaen.
Er du fra Oaxaca?
Jeg er fra Mexico by, men Oaxaca er fantastisk.
Som meksikaner er du stolt av kulturen,
du kommer til Oaxaca og innser at alt du er stolt av kommer herfra.
Først…
…vakre tamaler. Denne er pakket inn i ferske bananblader.
Tamaler er gaver, sant?
-Ja? -De kommer innpakket.
De er innpakket.
Tamalene varierer med sesongene.
Ja, og alle har sine versjoner, sant?
-Ja, denne er laget av gresskar. -Sier du det?
Den inneholder reker også.
-Reker også? Jøss. -Ja.
Jøss.
Jøss!
-Den er krydret også. -Ja.
Det er fantastisk.
Denne nydelige tamalen, den var litt løs
med disse sprø, deilige, krydrede rekehodene i.
Kom igjen! Det er vakkert.
Jeg ber alltid om dette når jeg kommer hit.
En tomatfestival.
Ja, du har mange ulike typer tomater.
Alle smaker forskjellig.
-Vi må ta en av hver, sant? -Ja.
Den ser ut som og smaker nesten som aprikos.
-Ja. -Eller hva?
Det gjør den.
Det er én her, én her.
-Og så her. -Én her.
Smakte du den?
-Du kan ta den. -Nei, jeg tok to.
Jeg bor her. Du bør ta den.
Kokken. Fantastisk.
Nå kommer suppen.
Soppsuppen skal man ha respekt for.
Hvis du har tro på den, hvis du har vondt i magen,
hvis du er deprimert, hvis du føler deg nedfor
så er denne suppen helbredende, den har poleimynte og sopp.
Kan jeg ta med en stor porsjon hjem?
Jeg spiser litt hver morgen.
Jøss, se på det.
Jøss.
-Den har en urt… -Den buljongen!
…poleimynte, det er den du smaker.
Den har også litt mynte.
Har aldri smakt noe sånt. Det er som å være på skolen.
Burde man ikke lære om maten til steder man leser om i historietimen?
Det burde man.
Mat forteller oss mye om folk, mer enn vi kan forestille oss.
Som det man tror på, tradisjoner,
arv og identitet er skapt av mat.
Jeg elsket alt denne kokken lagde,
det var én ting til hun tenkte jeg ville smake.
Før jeg kom sa broren min: "De skal servere deg iguana."
-Syns du jeg burde smake? -Jeg har ikke smakt det.
-Aldri? -Aldri.
Jeg tenkte at jeg burde prøve ting, sant?
Det er det jeg alltid sier. Jeg må følge eget eksempel.
-Vil du smake? -Den er der.
-Hva mener du? -Du ser den.
Så så jeg den.
Å, ja, nå ser jeg den.
Og jeg…
Hjernen min begynte dessverre å lete etter utveier.
Må den tilberedes mer enn…
Det tar en stund.
Hvor lenge?
En halvtime.
Ok. En halvtime.
Beklager, vi kan ikke, for det tar en halvtime.
Beklager.
"Se på klokka. Jeg beklager."
"Jeg har ikke…" Det var utveien.
Jeg turte ikke smake på iguana, som sikkert smakte som kylling.
Så sa hun: "Hvis du har det travelt, hva med dette?"
Så ga hun meg en bolle med
levende biller.
Det siste jeg vil gjøre er å fornærme noens kultur.
Jeg vil ikke såre noen.
Det siste jeg vil gjøre er å fornærme noen.
Og det som kom ut av munnen min da hun ga med bollen med biller:
"Å nei!"
Hun forsto det.
Hun syntes synd på meg, den stakkars gringoen.
Ja, tusen takk.
Takk.
-Takk. -Takk.
Nydelig.
Hei, Google.
Videoring Ben.
Gutten min!
-Hei, pappa. Hvordan går det? -Bra. Godt å se deg.
-Du er i ditt gamle rom. -Det er jeg.
Mammas pilates-maskin er der. Du ble erstattet med den.
Det er ingen seng her lenger. Bare pilates-maskinen.
Det er forferdelig.
Se hva jeg har. Jeg er glad. Jeg har kakao i verdensklasse.
De sa den rette måten å drikke den på
er å holde den sånn, som om du takker jorden for sjokoladen.
Hvordan har Oaxaca vært? Har du hatt det gøy?
Ja, det er så vakkert her. Jeg vil ta dere med hit.
Jeg elsker osten de har der.
-Den er fantastisk. -Som strengost.
Den er fantastisk.
Jeg tror vi filmet at jeg dro den vekk fra munnen min.
Ja.
-Vet du hva det er tid for? -Ja.
Vil du høre en vits?
En vits til bestefaren din.
-Ok. -Greit.
-Jeg har bare én. -Du hedrer bestefaren din.
Det er en fyr som heter David,
han har kommet i økonomiske vansker og vet ikke hva han skal gjøre.
Så han går til tempelet og ber:
"Gud, vær så snill, en lottogevinst fikser alt."
Han drar hjem og skrur på TV for å se vinnertallene,
men han vinner ikke. Han forstår ikke hva som skjedde.
Han går tilbake til tempelet og sier: "Gud, jeg sa at jeg trengte dette.
Dette hadde ordnet alt. Hva gjorde jeg galt?"
Og så åpner himmelen seg.
Gud kommer ned og snakker med David:
"David, møt meg på halvveien.
Du må kjøpe lodd."
Ja!
Ja. Den var god.
Du bærer Max' ånd med deg, min sønn.
Her er valpen.
Er Murray der?
-Hei, pappa. -Pappa er her!
Hei, Lily.
-Jeg skal finne ut av det. -Monica.
-Se på valpen! -Ser du ham?
Se på gutten!
Han er helt fra seg. Han trenger deg.
Se på dette.
Hvem kan mislike slik sunnhet?
Greit, familie.
-Det var fint. -Hvordan har du det?
-Jeg elsker deg. -Hvor er Richard?
Hvorfor bry seg om det? Hvorfor bryr alle seg om…
-Der er han. -Hei, Richard.
-Der er han! -Du ser bra ut.
-Onkel. -Du ser òg bra ut, Philip.
Hun sier: "Du ser òg bra ut, Philip."
Nå er moren min også her, i ånden.
Det er én ting igjen å gjøre, en gjenforeningsmiddag.
-Guacamole til bordet? Ja? -Hei.
Ja!
Kom alltid med mat. Folk blir glade for å se deg.
Her er vennene mine Jorge og moren hans Elvia,
Ana, Bethsaida, Jimmi,
Chris og Leanne og min "Oaxacker", Omar.
Vi er på taket av Casa Oaxaca, rett ved Santo Domingo-kirken,
under en vakker solnedgang.
Hva er det?
Mezcalini, fordi det er som en martini, men de lager det med mezcal.
Du vil hate den.
En skål for mine nye venner.
Og mine gamle venner.
-Skål. -Skål.
-Du har en ny skjorte i dag. -Ja. Jeg feirer oaxacanerne.
Kokken!
Dette er Alejandro Ruiz.
Maten ser utrolig ut. Jeg gleder meg. Vil du si hva alt er?
Selvfølgelig.
Dette er det mest representative.
Som dere vet, vi har spist gresshopper, maur og mark hele livet.
Jeg er ikke redd.
Tostada av blå mais med guacamole, litt avokado og urter.
Det er måten å spise insekter på.
Dette er fylt chili med fisk. Denne har mahi mahi.
Jeg sier ikke at min mole er best, for det er andre fantastiske kokker…
Det sitter kongelige her.
Men vi har en god oppskrift på svart mole.
-Svart mole med kalkun og fisk. -Ja, jeg elsker det.
-Vel bekomme. -Kokken, alle sammen!
Bravo.
Insekter får man ikke daglig.
Sånn, ja.
En tostada fylt med insekter,
som jeg for noen år siden hadde vært litt tilbakeholden med.
Det var kjempegodt.
Ja. Jeg modnes.
Takk, Phil.
I en Preston Sturges-film kommer Henry Fonda sent til en middag,
han sitter ved en eldre dame og spør: "Gikk jeg glipp av noe?"
Og hun sier: "Fisken var et dikt."
Sånn var fisken på Casa Oaxaca.
-Det er mer mole her. -Sier du det?
Chris, hva gjør du med guacamolen?
Jeg spiser den.
Jeg er glad for at du fikk oppleve litt av det som finnes i Oaxaca,
jeg håper du kommer tilbake for å oppdage mer.
Prøv å hold meg unna. For å komme tilbake.
-For forelskelsen! -Ja.
For forelskelsen. Det er fint.
Oaxaca feirer livet ved hver anledning.
Jeg vil oppsummere Oaxaca,
men jeg gjør det ikke like bra som Betsaida.
Oaxaca er livlig.
Derfor sier vi at du må komme til Oaxaca…
Ja.
…fordi du må leve det.
Det er ikke bare en stat.
Den er ekte, den lever, og den syns i dansene,
i fargene, i folk,
i språket, i maten, i musikken,
på de hellige dagene, i skikker, i tradisjoner, i alt.
Hvis Mexico er kroppen, er Oaxaca hjertet.
Hvis du ikke har vært i Oaxaca, vet du ikke hva du har gått glipp av.
Og jeg vil si til alle naboene mine i USA
at vi er heldige som har dette landet så nært oss.
Kom og sitt ved hans bord
Om du er sulten, glad, villig og god
Se at det å bryte brød
Kan gjøre fremmede til venn
Han vil kjøre til deg
Han vil fly til deg
Han vil synge for deg
Og danse for deg
Han vil le med deg
Og gråte med deg
Men det er én ting han ber deg om
Noen må være så snill
Kan noen
Gi mat til Phil?
Noen må gi ham mat
Tekst: Anya Bratberg