UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
Un bărbat vesel și flămând
Se preumblă Peste mări și țări
Ca să înțeleagă
Arta din paste făinoase, porc, pui și miel
El vă va conduce
Cu el veți zbura
El vă va cânta
Și va dansa
Va râde cu voi
Și va plânge pentru voi
În schimb cere un singur lucru
Cineva, cineva
Poate cineva
Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
Cineva să-l hrănească acum
OAXACA
Mexicul are un dinamism inconfundabil.
Când am vizitat Ciudad de Mexico, mi s-a zis că, pentru bucătăria autentică,
trebuia să mă aventurez mai departe în țară,
într-un oraș aproape de nepronunțat
când îl privești: Oaxaca.
E în sud-vestul Mexicului. E capitala culturală și culinară.
Vom consuma mult mole și mult mescal,
pentru că de aici provin.
Dar, mai întâi, știți că modul meu preferat de a mă familiariza
cu un oraș nou e la piață.
Aici, în Oaxaca, cea mare se numește Central de Abastos.
Această piață are peste 324 ha.
E un oraș în sine.
Poți lua orice, de la rochii de mireasă până la… orice ar fi.
Ghidul meu în piață e expertul culinar Omar Alonso.
Are o pagină de Instagram pe care o recomand, dacă veniți.
Se numește Oaxacking.
Foarte bogată, nu?
E marfă autentică, fraților.
Orice îți trece prin cap găsești aici.
E printre locurile mele preferate din piață. Pasillo de Humo.
- De Humo? - Culoarul de fum.
Intră o lumină sfântă.
Aici. Uite! Fă așa!
Ea e prietena mea, Marie. E aici de patru generații.
Vii și cumperi carne. E îndeosebi vită și porc.
- Da. - Apoi, toți au grătar.
Îl poți folosi gratis.
Alegi carnea dorită.
Mergi într-o parte.
Funcționează un grătar.
- Frigi aici? - Chiar aici.
- O faci singur. - Uite! N-am mai văzut asta.
Ce se întâmplă când e aglomerat și îți zic să frigi mai repede?
Nu, pentru că toți înțeleg.
Vii pentru că vrei să ai un moment plăcut cu familia.
- Nu te grăbești. - Mă gândeam la America.
Da.
Îmi arăți ceva tipic din Oaxaca.
Cum te cheamă?
Jesse Mirel Morales Sanchez.
Bună, Jesse Mirel!
Jesse Mirel?
- Pa, Jesse! - Am luat-o!
Trebuie să mergem.
Omar are un plan pentru grătar.
Ne duce să mâncăm într-un loc aparte din piață.
În piață e ascunsă o legendă: Doña Vale.
Aceasta e o memela.
E o tortilla foarte subțire, dar, în timpul gătirii, o ciupesc,
ca să țină ingredientele puse pe ea.
- Acolo e untură. - Da.
Și doar brânză și salsa.
Poți adăuga fasole neagră, dacă vrei, dar a ei e deosebită,
pentru că aceea e cea mai cunoscută salsa a ei.
E un chili înnegrit, afumat, numit Morita cu tomatillo verde.
Preparatul începe cu o zi înainte. Trebuie fripți și prăjiți ardeii.
Omar ne comandă tacos cu carnea friptă,
friptură de porc și un castron cu sos Morita.
Aici nu folosim argintărie. Trebuie să folosești mâinile.
Sunt obișnuit.
Stai puțin!
Sosul ăsta.
Stai puțin! Sosul.
- Ca un sos de grătar. - E o nebunie.
Foarte bun.
Sosul Morita e printre cele mai gustoase lucruri
cu care mi-am mânjit fața ridicolă.
Nu?
Poate să vină să vândă salsa la pachet și gata.
Nu trebuie să mai facă mâncare, dar îi place.
N-ai ce să faci.
- Cine face aia e un geniu. - Da.
E din inima ei.
Din inima mea, ador asta.
Extraordinar!
Apropo, urma să-mi dea un ou pe margine,
așa că i-am zis să-l pună pe friptură.
- Pune niște Morita, înmoaie asta! - Sigur că da.
- Asta fac. - Super îmbucătură! O copiez când mai vin.
O să-i zic „Specialitatea Phil”
și o să te etichetez când o fac, ca să-ți amintești.
Mă bucur că te-am introdus în Oaxaca.
Ziua mea cu Omar continuă. Vreau să stea cu mine!
Mergem cu mașina în afara orașului.
Mergem pe un drum prăfuit.
Ajungem la o poartă.
Habar n-am ce e aici, unde sunt, iar poarta s-a deschis
spre paradis.
Mamă!
- Intră, Phil! - Bună!
- El e Jorge. - El e Jorge!
Jorge.
Mă bucur să te cunosc.
Suntem acasă la Jorge León,
unde locuiește cu mama lui, Elvia.
Tía Elvia!
În Oaxaca, ca să ne respectăm bătrânii…
- Da. - …le spunem tíos sau tías,
„mătușă” sau „unchi”.
Tía Elvia. Bună!
Sunt bucătari străluciți
care și-au transformat casa într-un restaurant, Alfonsina.
Specialitatea lor: mole.
Se pregătește să pregătească mole de legume.
Semințe de dovleac, usturoi, două tipuri de chili.
- Par lămâi. - Mere coapte.
Mere! Mamă!
Asta folosește în loc de zahăr.
- Nu există reguli, nu? - Nu.
Fiecare familie are propria rețetă, ingredientul secret.
Mama ta probabil că o are de la mama ei, care o are de la a ei.
- E în cultura și în familiile noastre. - Pare înrădăcinat.
Nu știam că mă vor pune la treabă.
Și e treabă importantă să prăjești ingredientele pe comal,
tava netedă pe care încălzesc tot.
E piesa centrală a fiecărei bucătării din Oaxaca.
Cel mai bine înveți făcând, nu? Așa că azi învăț.
Vezi ce se întâmplă?
Ar trebui să folosești mâinile. Vreau ca mole să fie gustos.
Vine partea cea mai grea, măcinarea.
Da, o pot face prost.
Pregătim totul ca să facem mole rojo, roșu.
Moles diferă prin ingrediente.
Cele obișnuite sunt: chili uscat, nuci și mirodenii.
Unele, dar nu toate, au ciocolată. Variantele par infinite.
Și mai e mole negru, sau mole negro.
E specialitatea lor.
De fapt, Jorge a lucrat la Pujol,
restaurantul șic al renumitului chef Enrique Olvera
vizitat în episodul Ciudad de Mexico.
Mole negro a fost atât de bună acolo, că a trebuit să fac asta.
Nu poți mânca mole fără tortilla de casă. Nu suntem necivilizați. Am revenit.
Trebuie să începi să rulezi aluatul.
- Bine. - Fă o minge mică!
E distractiv să faci tortilla.
Nu știam cât de frumos e procedeul.
Tía Elvia face să pară ușor.
Ești gata?
E rândul tău.
Dar ea e expertă. Eu, pe de altă parte…
Trebuie să o strângi corect, să îndepărtezi plasticul.
Să întorci ușor în mână, iar apoi să îl îndepărtezi.
Cine vrea un taco?
Dacă e vreo treabă manuală, nu contați pe mine!
Nu colaborați.
Uită-te la… Vezi perfecțiunea?
Ca un cerc perfect.
Chiar mă enervează acum.
Sunt mai bun la a mânca decât la a face tortilla.
După ce m-am dat la o parte,
Jorge și Elvia ne-au cinstit cu minunatul lor mole rojo.
Frate!
Arată foarte șic.
Înțeleg că „pescado” e „pește”.
Mole e cel pe care l-ai făcut.
Și am ajutat puțin. Tortilla, unde am stricat puțin.
Pește și muștar.
Foi de muștar.
În Oaxaca, nu mâncăm mole cu furculița și cuțitul.
- Folosește tortilla ca lingură! - Încins.
Sau poți face taco.
Și dacă fac asta?
Uite!
Vezi toate ingredientele folosite,
iar apoi guști
și totul e desăvârșit,
astfel încât aproape că poți identifica fiecare ingredient.
Ce naiba?
Dar nu au terminat. Jorge și mama lui aduc felurile renumite.
În sfârșit, ajung să gust mole negro original, mole de bază.
Dacă mergi aici la nuntă, la botez, la petrecere sau la înmormântare,
vor servi mole așa.
Bucătarii au adăugat pui la mole.
Uite! E moale și frumos. Frate! Hai!
Sunt un norocos.
- Atenție! E fierbinte. - Dar e delicios.
Acesta e o un mole renumit. Va fi…
Poftim!
E fierbinte!
Nu poți spune că nu ți-am zis!
Îmi pare rău. Nu te mai aud.
Sunt zen.
Și, cum suntem în Oaxaca, puțin mescal, ca să înghițim mai ușor.
- Viața e frumoasă. - Da.
Nu știu ce vei face fără mine mâine.
Există o soluție. Nu fac fără tine.
Am revenit în oraș și știți ce-mi trebuie? Puțină ciocolată.
Știindu-mă, nu e surprinzător. Dar ghici ce?
În Oaxaca se perfecționa ciocolata.
Aztecii, mayașii, până la olmeci,
care au cultivat prima dată cacaua din regiune în 1500 î.Hr.,
știau ce fac, pentru ca acum, secole mai târziu,
să pot fi mulțumit.
Nu e o dimineață rea.
Piața centrală din Oaxaca se numește Zocalo.
Arhitectură rafinată, bunuri artizanale minunate.
Totul e aici, în centrul acestui cartier istoric.
Apoi, dacă ți-e foame, și se întâmplă să îmi fie,
o scurtă plimbare spre est te duce unde încep lucrurile bune.
Rodolfo Castellanos are unul dintre restaurantele de top de aici.
Se numește Origine.
Dacă ați văzut episodul cu New Orleans, vă amintiți de amicii Chris și Leanne.
Sunt în Oaxaca săptămâna asta.
- Salut! - Rodolfo!
Iar chef Rodolfo ia prânzul cu noi.
Vrem să cinstim toate produsele din Oaxaca.
Suntem binecuvântați să avem o varietate minunată de porumb,
frunze, ardei chili.
Sărbătorim totul arătând.
Doamne!
La asta ne referim prin quelites, un tip de verdețuri.
Frumos!
Și viermi, care sunt tot un frumos…
- Ai zis „viermi”? - Da.
Acum o să vă arăt salata de viermi. Lăsați-mă să termin!
Mănânci viermele separat sau împreună?
Împreună, pentru că…
Altfel, îți dai seama că e vierme.
Ne place să creăm ideea unor straturi diferite de arome.
- Arătați-vă viermele! - Bine, am vierme.
Noroc!
Pentru viermi!
Are gust de pui.
Toți spun asta.
Dacă nu știai că e un vierme, nu îți dădeai seama.
E foarte gustos.
Richard, ne-au contactat telespectatorii
și cel mai mult le place asta.
Așa!
- Ai avut mult mai multă salată. - Da.
- E bun, nu? - E bun.
Delicios.
- Nu ți-ai da seama. - E bun.
Mulțumesc!
Știți care e specialitatea casei?
Limbă. Lăsați-mă să termin!
Limba de vită e în topul cărnurilor. Întreabă orice cunoscător!
Întreabă-l pe Max Rosenthal! Nu mai poți. Dar i-a plăcut mult.
Tortilla proaspătă.
- Ador tocul. - Știu.
Ar trebui să-l port la curea, nu crezi?
Să ai mereu tortilla.
Poftim!
Sunt aproape speriat. Știu că va fi bun.
- O să plângi? - Da.
Doamne!
E foarte plăcut, ca o mâncare de consolare supremă.
- Uite-o pe mama! - Mamă! Bună!
- Bună! - Bună!
Și ce e înăuntru?
Mole. Mole și pui, da.
- Bine. Mulțumesc mult! - Mulțumesc, mămico!
Tamales din Statele Unite sunt uscate, iar astea sunt atât de umede și…
- Delicioase. Mole e grozav. - E nemaipomenit.
Cum s-ar defini mole? Ce e mole?
Mole și salsa pot fi sinonime, dacă vrei,
dar salsa e mereu o garnitură,
iar mole e un fel principal.
Create din ingrediente diferite,
Oaxaca are șapte, opt moles diferite.
În mod tradițional, sunt împărțite în culori și altele.
Trebuie gustate toate cândva, așa că…
Când ți-ai cunoscut soția, a trebuit să guști mole
înainte să-ți dai seama că e aleasa?
- E o întrebare foarte bună. - Da.
A trebuit să gust și altele.
Mă întorc la periferia orașului Oaxaca,
explorând orășelele împrăștiate în zona rurală.
Următoarea oprire e deosebită.
Acesta e Colectivul Vida Nova,
iar ghidul meu e Betsaida Lopez Diaz.
- Bună! - Bună!
Ea e fondatoarea colectivului, Pastora.
Povestea lor e extraordinară.
Erau femei văduve, chiar agresate
sau părăsite într-o lume în care munca unei femei în afara casei
nu era apreciată sau dorită.
Apoi au decis să-și adune cunoștințele și să formeze acest colectiv.
Și ce fac?
Țes cele mai frumoase covoare văzute.
Sunt produsele finite.
Fiecare se face în trei luni?
În funcție de model, unele durează între două săptămâni și o lună.
Dacă sunt mai mari, două sau trei luni.
E extraordinar.
Asta e din cărțile de povești din copilărie.
Știm că e roată de tors, nu?
A fost una dintre cele mai vechi tehnici aduse de poporul spaniol.
- Hai! Încearcă! E distractiv. - Bine.
Cum e?
A fost greu. Știu.
Cum zici „îmi pare rău”?
Nu-i nimic.
Știi la ce mă pricep? Pot scrie un sitcom, dacă ai nevoie.
Vom vedea zona unde țes.
Super! Da, războiul de țesut.
E foarte distractiv.
E foarte distractiv, fiindcă e ca dansul.
Pe pedale, cu picioarele.
Unu, doi.
Ca și cum faci sport.
Da? Și picioare.
Mâini și picioare. Și capul.
- Toate sunt legate pentru treaba asta. - Da.
În trecut, oamenii credeau
că femeile nu aveau putere.
Trebuie să tragem. Cu putere.
Cu putere.
Femeile sunt gazde drăguțe și generoase, dar le trebuie alt agent de recrutare.
- Îl trec prin asta, nu? - Da.
Trebuie să faci un munte mic aici.
Să fac un munte mic. Da.
- Schimb picioarele. - Bine. Super!
Hai!
- Bravo! - Mazel tov!
Știi ce înseamnă aplauzele?
„Scoate-l de aici!
Trei luni de muncă. Uite ce ai făcut!”
Aflu de unde provin coloranții.
Toți, din natură. Nu e nimic artificial aici.
Am citit despre asta.
E o insectă parazită care se hrănește cu cactus.
Coșenilă.
Când au omorât-o și au storcit-o, au aflat că are acea culoare frumoasă.
Apropo, e o demonstrație interactivă.
Bine, îți arată
culorile pe care le putem obține din coșenilă proaspătă.
Plus un pic de limetă și am o altă culoare.
Iar acum vom folosi puțină cenușă.
- Cenușă. - Violet!
- Și vom vedea cum se schimbă. - Îmi place.
Mi se pare jumătate știință, pe jumătate vrăjitorie.
Tot ce văd în Oaxaca e foarte colorat.
O văd în zugrăveala clădirilor.
O văd în îmbrăcămintea oamenilor.
O văd în munca voastră, în arta voastră frumoasă.
De ce e culoarea așa de importantă pentru cultură?
E viața noastră, mediul nostru, natura noastră.
Culorile înseamnă bucurie, fericire,
culorile înseamnă iubire, viață.
Păsările, florile, tot mediul nostru înconjurător, soarele,
totul înseamnă culoare.
- Mulțumesc! - Mulțumesc! Așa e.
Bine!
Aceea e brânza fâșii.
Întâlnesc mulți agenți făcând asta în diferite țări.
Unul dintre preferații mei e Alex Roa.
Poate vi-l amintiți din episodul cu Ciudad de Mexico.
Am luat micul-dejun devreme la La Fonda.
E și el cu noi în Oaxaca.
Are o nouă descoperire pentru mine.
E un bar de sushi în Oaxaca.
Un amestec de cultură japoneză și mexicană.
Se numește Crudo.
Chef Ricardo Ariano e senseiul nostru din Oaxaca.
- Vom folosi tehnica japoneză. - Da.
Nu pare o mâncare tradițională,
dar sigur gustul din Oaxaca e prezent în fiecare îmbucătură.
- Să începem cu ceva proaspăt! - Da.
Practic, aceasta e o scoică.
Marinăm scoica în tepache.
- Da. - O băutură de ananas fermentată.
E foarte îndrăgită în Mexic și Oaxaca.
Vă recomand să căutați scoica cu bețigașele,
iar când terminați,
- …beți tepache ca pe un shot. - Pare o idee bună.
Poftă bună!
- Am găsit-o pe cea mare. Și tu. - Da.
- E cea mai proaspătă scoică. - Gustă tepache!
E inteligent să începi cu asta. Te trezește.
Uite alt energizant! Sake făcut aici, în Mexic.
Mulțumesc, chef! Acum mă simt ca în Tokio, în Oaxaca.
Acesta e ton.
Untura din lateral reprezintă lăcuste cu ardei pasilla.
Avem un sos de soia. Aceea e fasole neagră.
Vă recomand să mâncați un pește feliat și să beți sosul.
Nu băgați peștele în sos!
- Să bem sosul? - Exact.
Are aruncător de flăcări.
E o nebunie.
Aroma îți explodează în gură.
Da.
E ca un sos de soia subtil. Ăsta e gustul.
Altă belea.
Mamă! Uite ce abilitate!
Ăsta e biban de mare, dar asta e burta.
Uite! Frate! Face un rulou.
Nu e rulou, e taco.
Marinăm burta
într-un adobo folosit la carnea de porc în Oaxaca.
E o aromă îndrăgită.
Vom găsi iarbă grasă, avocado și cactus.
Poftim!
E un amestec perfect între cele două culturi.
Oamenilor din Oaxaca nu le place mâncarea crudă.
- Bine. - Nu sunt obișnuiți cu ea.
E un fel de experiment, dar, în același timp,
e un mod grozav de a-i familiariza pe cei din Oaxacan,
amestecând aromele lor cu nigiri tradițional japonez.
Da.
Mereu zic ceva: dacă deschizi o gură, deschizi și o minte.
Exact.
Un prieten drag de acasă, Jimmi Simpson, îl știți din Westworld,
din Sub soarele Philadelphiei.
Îl iubesc. Și el e în Oaxaca săptămâna asta.
Îl duc la Sabina Sabe.
- Marcelino. - Ce faceți?
- Sunt Phil. El e prietenul meu, Jimmi. - Jimmi! Încântat! Marcelino.
Ne bucurăm că suntem aici.
- Mersi că ați venit! - E captivant.
Bun venit la Sabina Sabe!
Poate vreți ceva de băut?
Da.
Jimmi, cât așteptăm ca Marcelino să facă băutura,
îmi poți spune despre ce e Westworld?
Nu mi-am dat seama.
Am încercat să văd mult din el și ești extraordinar.
Hai! Continuă!
Jur că n-am înțeles ce se întâmpla.
Tu știi ce se întâmpla?
N-am idee.
- Mi-au zis ce să spun… - Speram să o zici.
…și le-am spus.
Marcelino, pe de altă parte, știe exact ce face.
Vă prezentăm Gavilán Reyes, un cocteil răcoritor de grepfrut,
amestecat cu un lichior de ardei poblano.
Sănătate!
- Da. - Hai! Marcelino!
Dumnezeule mare!
E bun. E ca un mic cocteil Paloma picant, nu?
- Da! - E frumos.
Paloma și Gavilán sunt înrudite.
- Înrudite? - Da. E stratificare.
Jimmi, începem.
- Astea sunt bunătăți din Oaxacan, da? - Da.
Mulțumesc! Bine, știi ce e asta?
Sunt greieri uscați. O fac, dacă o faci tu.
Sigur că o fac.
Îi dăm drumul.
Ești gata? Fiindcă eu nu știu dacă sunt!
O să o faci.
Câțiva de la mine au căzut, dar sunt corect și îi pun la loc.
- Și e delicios. - E delicios. Nu?
E ceva ce n-am mai făcut. Tu?
- Nu. Eram sigur că ești obișnuit. - Am mâncat furnici zdrobite.
- Ce e aia? - Bine.
- Chicatanas. - Chicatanas.
- E… Uite! Dublează cantitatea. Și eu. - Fac grămadă.
Sunt greieri? Nu sunt lăcuste?
Da, mai mult sau mai puțin. Diferă mărimea.
- Ai lăcuste mari? - Să văd! Să întreb!
Nu vreau. Doar întrebam.
Liniștește-te, Phil!
Ești aici de 24 de ore, nu? Ce părere ai?
Sunt uluit. E printre orașele preferate.
E perfect. E frumos. Toți sunt amabili.
De când ești aici?
- De șase ani. - Uite ce culoare!
Parcă e sânge.
Unde ai învățat meseria de barman?
Doar în viață.
Școala vieții, Phil. Școala vieții.
- Stai! Vreau să agit puțin. - Agită!
- Fac asta. - O fac și eu.
- Să nu ne omoare! - Mulțumesc mult! M-ai salvat.
Cocteilurile au fost delicioase. Au fost frumoase.
Ni s-a făcut foame de la ele.
O să mâncăm taco.
Lechoncito de Oro. Specialitatea e friptura de purcel.
E distractiv.
Așa fac înainte să mănânc ceva delicios.
Știai că am fost model pentru afiș?
Cum îndrăznești să vorbești așa despre tine?
Poftim! Șorici.
- E fierbinte și proaspăt. - E foarte fierbinte.
- Ce zici? - Delicios.
- E picant, dar e foarte aromat. - Da.
Iar șoriciul sporește mult aroma.
Puțin crocant.
- Îmi place mult. - Mamă!
Cât înseamnă 15 pesos? Cât costă?
- Vreo 75 de cenți. - Atât.
- Cei mai bine cheltuiți. - Da. Amin!
E bunătate porcească.
Tu!
Tequila e printre preferatele mele, dar cu cât stau mai mult în Mexic,
cu atât mai multe învăț despre mescal, băutura preferată originală de aici.
Cum suntem în țara mescalului,
vom merge azi la o distilerie numită Montelobos.
Ce vechime are producția de mescal?
În culturile precolumbiene, s-au consumat băuturi alcoolice de mult timp.
- Mereu a existat nevoia de alcool. - Da.
Noul prieten, Diego, mă ghidează în procesul de producție.
Îmi spune că totul începe aici, de la planta de agavă.
Trebuie lăsate să crească șase ani, ca să se facă mari și zemoase.
Apoi le taie cu macetele. Taie frunzele.
Trebuie să le dezgroape. E muncă intensă.
Vreți să vedeți opusul muncii intense?
Iată-mă pozând pentru Instagram!
Unde rămăseserăm?
Nu sunt expert, dar aș zice că e începutul procesului de prăjire.
Da, să zicem că preîncălzim cuptorul.
- Da. - Îl încălzim într-atât,
încât să prăjească agava.
Vezi o grămadă de miez de agavă numit piña,
fiindcă seamănă cu ananasul.
Încălzești pietrele, ca atunci când îngrămădești aceste piñas
și le acoperi cu pământ, să se prăjească încet.
Da. Vrem să transformăm zaharurile
care vor fi fermentate.
M-au rugat să-i ajut să arunce aceste piñas în groapa cu foc.
Sunt foarte musculos, așa că am putut.
Mai trebuie să pui partea albă cu fața în jos.
Așa că trebuie ceva îndemânare, ceea ce…
nu am.
E ca și cum ai arunca bile de bowling într-o groapă.
Trebuie să repet.
Așa!
Așa se prăjește agava.
- La pasul următor! - Perfect.
După cinci sau șase zile de prăjire, urmează zdrobirea.
Colegul lui Diego, Juan, îmi arată cum se face.
Se folosește multă tehnologie de ultimă oră.
- Aici avem agava gătită. - Da.
Iar apoi Rambo zdrobește produsele.
- Rambo. - Da.
- Se ocupă de zdrobire. - Se ocupă Rambo la mula. Da.
Dacă îi trebuie o pauză, aș putea învârti roata.
Lucrează doar două ore pe zi,
iar în restul zilei mănâncă agavă gătită și se relaxează pe palenque.
După zdrobire, punem aici la fermentat toate aromele și sucul.
- Da. - Înseamnă că fermentează
când vezi bulele.
Da. De fapt, acum dă roade.
- Dă roade. E viu. - E viu.
E viu, da.
Bine, prima distilare.
- Guști? - Da.
Prima distilare produce un lucru numit Ordinario,
ceea ce nu e nemaipomenit.
Ce putem spune?
Că încă nu e gata.
- Da, ai dreptate. - Da?
Așa că distilează iar lichidul.
Tot efortul ăsta uriaș
ca să picure.
„Cum a fost azi, dragă?” „Bine. Am obținut atât.”
- Puternic. - Bine. Da.
- E mult alcool. - Da.
În acest moment, amestecă diferitele părți din distilare
pentru a produce gustul dorit.
- Poftim! Apropo… - Noroc!
- Mulțumesc de primire! - Sănătate! Cu plăcere.
Am învățat multe azi. Iar cadrul e superb.
Uită-te la asta!
Un fel de rai. Îți place să aici.
Da. E locul preferat de pe Pământ.
Da. E înaintea raiului. Raiul va fi aici.
Anterior raiului.
Și cum e produsul finit?
E foarte plăcut.
Îmi place mult.
- O să iau asta. - Pentru tine.
- O iau cu mine. - Hai!
Să mergem, bine?
Și să ne bucurăm de frumusețea agavei!
M-a înjunghiat.
Seara e pe cale să înceapă minunat întorcându-mă în oraș.
Sunt foarte curios de următorul loc.
Acesta e Levadura De Olla.
E un restaurant obișnuit,
dar e o încăpere deosebită numită Bucătăria de fum.
Veniți cu mine!
Însoțitoarea mea la cină e Ana Quintero.
E gastronoamă culturală. E și ghid de turism culinar.
Iar aceasta e bucătăreasa strălucită Thalia Barrio.
Reproduce experiența bucătăriei din sătucul ei.
Când ești în bucătăria asta și în orașul lor, totul e rapid și…
- Bine. - Avem tamales, pe care le vom mânca.
Vor începe să gătească și să facă salsa.
Și ești din Oaxaca?
Nu. Sunt din Ciudad de Mexico, dar Oaxaca e extraordinară.
Ca mexican, ești foarte mândru de cultura mexicană.
Vii în Oaxaca și realizezi că toate cu care te mândrești
provin de aici.
Mai întâi…
tamales frumoase.
Aceasta e împachetată în frunze proaspete de banane.
Tamales sunt daruri, nu?
- Da. Sunt împachetate. - Vin împachetate.
Vei vedea diferite tamales în fiecare anotimp.
Și fiecare prepară altfel, nu?
- Da, acesta e tamale din dovleac. - Serios?
Are și creveți deasupra.
- Și creveți înăuntru? Mamă! - Da.
Mamă!
- E și picant. - Da?
Da, e extraordinar.
Doamne, acest tamale superb, care era cam desfăcut,
cu capetele de creveți crocante, delicioase și picante în el.
Hai! E frumos.
Acest preparat e cel pe care îl cer mereu când vin aici.
- Un festival al roșiilor. Da, poți vedea toate tipurile de roșii.
Fiecare are alt gust.
- Câte una din fiecare, nu? - Da.
Aia arată și aproape că are gust de caisă.
- Da. - Nu?
Așa e.
E una aici, una aici.
- Apoi, aici. - Una aici.
Ai mâncat din aia?
- Ia-o! - Nu, am mâncat două.
Locuiesc aici. Cred că ar trebui să o mănânci tu.
Chef! Magnífico.
Acum, supa.
Supa de ciuperci impune mult respect.
Dacă ai multă încredere în ea, dacă ai probleme cu stomacul,
dacă ai depresie, dacă ești deprimat,
supa asta e vindecătoare, are poleo și ciuperci.
Îmi dai una imensă pentru acasă? O să iau puțin în fiecare dimineață.
Uită-te la asta!
Măiculiță!
- Și are iarba asta. - Fiertura aia!
O numim poleo. Are și gustul respectiv.
Iar asta e și puțin mentolată.
N-am mai mâncat așa ceva. Parcă merg la școală.
N-ar trebui ca toate cursurile de istorie să prezinte mâncarea locului studiat?
Ba da. Mâncarea spune multe despre oameni, mai mult decât ne putem imagina.
Toate convingerile și toate tradițiile pe care le ai,
moștenirea, identitatea ta e interpretată prin mâncare.
Mi-a plăcut tot ce a făcut bucătăreasa strălucită
și s-a gândit că mi-ar mai plăcea să gust ceva.
Înainte să vin, fratele meu mi-a zis că îmi veți da iguană.
Crezi sau nu că ar trebui să gust?
- Eu nu am gustat. Niciodată. - Niciodată?
M-am gândit că ar trebui să gust lucruri, nu?
Asta vă zic mereu. Așa că trebuie să-mi urmez propriul sfat.
- Vrei să guști? - E acolo.
- Cum adică? - Se vede.
Apoi am văzut-o.
Da, acum o văd.
Iar creierul meu, regret să zic, a început să caute căi de scăpare.
Nu trebuie pregătită mai mult de…
Va dura puțin, dacă vreți.
- Cât timp? - Cam o jumătate de oră.
Bine. O jumătate de oră.
Regret. Nu putem. Ar dura o jumătate de oră.
Scuze!
„Uite cât e ceasul! Îmi pare rău. Nu am…”
Și așa am scăpat.
Am renunțat de frică la iguana care, probabil, avea gust de pui.
Apoi, fiind grăbit, mi-a oferit ceva.
Și îmi dă un castron cu gândaci mișcători.
Într-un castron.
Ultimul lucru pe care vreau să-l fac e să jignesc orice cultură.
Nu vreau să supăr pe nimeni.
Ultimul lucru pe care vreau să-l fac e să insult pe oricine.
Ce mi-a zburat pe gură
când mi-a dat acest castron cu gândaci vii
a fost: „Nu!”
A înțeles.
I s-a făcut milă de mine, bietul gringo.
Da. Mulțumesc!
Mulțumesc!
- Mulțumesc! - Mulțumesc!
Frumos!
Google! Inițiază apel video cu Ben!
Băiatul meu!
Bună, tată! Ce faci?
Bine. Mă bucur să te văd.
- Ești în vechea ta cameră. - Da.
Ai acolo aparatul de Pilates al mamei.
- Ai fost înlocuit de el. - Acum e… Da.
Nu mai e pat aici. Doar aparatul de Pilates.
E îngrozitor.
Uite ce am! Sunt fericit.
Am una dintre cele mai gustoase ciocolate calde din lume.
Uite! Mi-au zis că trebuie să o bei așa. Să o ții așa în căușul palmei,
ca și cum ai mulțumi pământului pentru ciocolată.
Cum a fost în Oaxaca? Te-ai simțit bine?
Da, e cel mai frumos loc. Abia aștept să vă aduc aici.
Îmi place mult brânza din Oaxaca.
- E grozavă. - Brânza fâșii.
E minunată.
Cred că putem să o tragem la vreun kilometru și jumătate de gură.
Da.
- Dle Ben, știți pentru ce e timpul? - Da.
Vrei o glumă?
E una pentru bunicul tău.
- Bine. - În regulă.
- Am doar una. - Îl cinstești pe bunicul. Hai!
E un tip pe nume David.
Are o mică problemă financiară și nu știe ce să facă.
Așa că merge la templu, se roagă și zice:
„Doamne, te rog, câștigând la loterie, s-ar rezolva tot.”
Merge acasă, deschide televizorul să vadă numerele câștigătoare,
sunt anunțate și nu câștigă.
Nu știe ce s-a întâmplat.
Se întoarce la templu și zice: „Doamne, ți-am spus că îmi trebuia asta.
Ar fi rezolvat tot. Cu ce am greșit?”
Apoi se deschide cerul.
Dumnezeu coboară, îi vorbește lui David și zice:
„David, te rog, hai să facem un compromis! Trebuie să cumperi bilet de loterie.”
Da!
Da. Una bună.
Entuziasmul lui Max e adânc înrădăcinat în tine, fiule.
Uite cățelul!
Murray e acolo?
- Bună, tată! - Tata e aici.
Bună, Lily!
- Trebuie să rezolv. - Bună, Monica!
- Uită-te la cățeluș! - Îl vezi?
Uită-te la băiat!
E foarte agitat. Are nevoie de tine.
Uită-te la asta!
Cui nu-i place imaginea asta a sănătății?
Bine, familie.
- A fost foarte drăguț. - Ce faci?
- Vă iubesc. Pe curând! - Unde e Richard?
- Ce vă pasă? - Poate saluta?
De ce le pasă tuturor de…
- Uite-l! - Bună, Richard!
- Uite-l! - Ce bine arăți!
- Unchiul Richard. - Și tu arăți bine.
Zice: „Și tu arăți bine, Philip.”
Acum e și mama aici, cu sufletul.
Mai avem ceva de făcut: aș vrea o întrunire la cină.
Guacamole, pentru masă? Da?
Da!
Intră mereu cu mâncare! Toți se bucură să te vadă.
Vin și prietenii mei: Jorge și mama lui, Elvia,
Ana, Bethsaida, Jimmi,
Chris, Leanne și specialistul în Oaxaca preferat, Omar.
Suntem pe acoperișul Casei Oaxaca, situată lângă biserica Santo Domingo,
în timpul unui apus frumos.
- Ce beau? - Se cheamă Mescalini fiind ca un martini,
dar se face cu mescal.
Cred că n-o să-ți placă.
Un toast pentru noii prieteni.
- Noroc! - Și pentru cei vechi.
Noroc!
- Ai și cămașă nouă. - Da. Îi sărbătoresc pe cei din Oaxaca.
Dle bucătar!
El e bucătarul Alejandro Ruiz.
Mâncarea pare minunată. Abia aștept. Ne spui ce e totul?
Sigur că da.
Pentru mine, asta e cea mai reprezentativă.
După cum știți, am mâncat toată viața lăcuste, furnici și viermi de agavă.
Nu mi-e teamă.
Tostada crocantă din porumb albastru cu guacamole,
apoi, avocado și ierburi.
Dacă mănânci insecte, așa se procedează.
Acesta e chile relleno cu pește. Acesta are pește-delfin.
Nu o să zic că fac cel mai bun mole,
pentru că mai sunt bucătari grozavi…
- Aici e lume bună. - …ce fac mole tradițional,
dar cred că avem o rețetă bună de mole negru.
- Mole negru cu curcan și pește. - Da, îmi place.
- Poftă bună! - Noroc! Dl bucătar!
Bravo!
- Nu primești insecte zilnic. - Așa!
O tostada plină cu gândaci,
de care, acum câțiva ani, m-aș fi apropiat cu puțină reticență.
E delicioasă.
Da. Mă maturizez, fraților.
Mulțumesc, Phil!
Replica preferată dintr-un film de Preston Sturges
e când Henry Fonda întârzie la o petrecere,
stă lângă o vârstnică și întreabă dacă a ratat ceva.
Iar ea zice: „Peștele a fost o poezie.”
Așa mi s-a părut acest pește de la Casa Oaxaca.
- Mai e mole aici. - Serios?
Chris, ce faci acolo cu guacamole?
Îl mănânc.
Mă bucur că ai împărtășit puțin din ce e în Oaxaca
și sper să poți reveni să explorezi.
Glumești? Încearcă să mă ții departe! Pentru revenire!
- Pentru iubire continuă! - Da.
Pentru iubire continuă! Drăguț!
Oaxaca pare că sărbătorește viața de câte ori are ocazia.
Vreau să o rezum pentru voi,
dar nu cred că pot la fel de bine ca amica mea, Betsaida.
Oaxaca însăși e plină de viață.
De asta spunem că trebuie să vii la Oaxaca.
- Da. - Fiindcă trebuie să o trăiești.
Oaxaca nu e doar un stat.
E autentică, e vie și e prezentată în dans,
în culori, în oameni,
în limbi, în mâncare, în muzică,
în zilele de sărbătoare, în obiceiuri, în tradiții, în tot.
Dacă Mexicul ar fi corpul,
Oaxaca ar fi inima.
Dacă nu ai fost în Oaxaca, nu știi ce pierzi.
Și le-aș spune tuturor vecinilor mei din Statele Unite
că suntem al naibii de norocoși că avem țara asta atât de aproape.
Stați la masa lui
Dacă sunteți fericiți Flămânzi, dispuși și puteți
Veți rupe pâinea-n două
Și vă veți împrieteni
El vă va conduce
Cu el veți zbura
El vă va cânta
Și va dansa
Va râde cu voi
Și va plânge pentru voi
În schimb cere un singur lucru
Cineva, cineva
Poate cineva
Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
Cineva să-l hrănească acum
Subtitrarea: Monica Tarău