DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
ŠŤASTNÝ ÚLOVEK
Kapitáne Tome.
Ahoj, Phile.
Dnes odpovím na otázku, která vám nedá spát.
Odkud pocházejí humři?
Vítej na Šťastném úlovku.
Je to špinavá práce, tak si vezmi tohle, ať se neušpiníš.
V tom vařím polívku.
Sluší ti to. A už ti chybí jen…
- Co? - Jihozápadní klobouk.
Vážně?
Kratší stranou dopředu.
Ten blbec Richard.
Už teď je mi zle.
Hladovec v zimě v létě
vesele vandruje po světě
a táhne ho to chtě nechtě
k těstovinám, masu a bagetě.
Přifrčí za vámi,
přiletí za vámi.
Zazpívá si s vámi, zatančí si s vámi.
Zasměje se s vámi
a bude rád s vámi.
Na oplátku žádá jediné.
Nakrmte někdo, nakrmte někdo…
Prosím vás,
nakrmte někdo Phila!
Tak už ho někdo nakrmte!
První americký Portland byl v Maine.
Ten oregonský se jmenuje podle mainského Portlandu.
Přesně tak.
Je to největší město tohoto překrásného státu
ležícím v pravém horním rohu USA.
Drsné pobřeží, drsná země, drsní lidé.
Já jsem s těmito drsnými lidmi příbuzný
a pár z nich dnes navštívíme.
Ale nejedu sem jen za rodinou.
Časopis Bon Appétit vyhlásil mainský Portland
hlavním městem gastronomie v Americe.
To mi připomíná humra.
Kapitán Tom mě vzal na svou loď Šťastný úlovek,
abychom je vylovili z hlubin.
Uděláme to tak,
že vyzvedneme pasti ze dna.
- Aha. - Naposled jsem je kontroloval
před třemi dny.
- Dobře. - Ale nevíme,
co v nich bude, dokud je nedostaneme na loď.
Občas jsou prázdné, občas plné. Je třeba mít štěstí.
Jak daleko to je?
Poplujeme ještě asi míli a půl na otevřené moře.
Jsou tu žraloci?
Za 37 let jsem tu žádného neviděl, ale jsou tu.
Točíme tu Čelisti 5.
Pronásleduje naši loď!
Čas jít makat, Phile.
Už jdu, Tome.
Vidíš tu bílou bóji s červeným vrškem a zeleným pruhem?
- Jo. - Ta je naše.
Nejdřív vytáhneme dvě pasti, co jsou v 15 metrech.
- Jo. - Jsou tam dvě pasti
a nevíme, co v nich bude, dokud je nevytáhneme.
- Jako honba za pokladem. - Přesně.
Super.
- Jupí! Mazel tov! - Humři!
Výborně, Phile.
- Další! - Co je v druhé pasti?
Jen pár.
Samička s vajíčky.
Začnou se jí tvořit v ocasu
a pak vyjdou ven. Pod třetí nohou má dva kulaté otvory.
Projdou žlázou, kde se olepí, aby držely na vnější straně ocasu.
Než ji pustíme na svobodu,
označíme ji jako chovnou samici.
- Aha. - A na druhé zadní ploutvi zprava
jí uděláme jizvu na znamení, že je chovná.
I když ta vajíčka pustí, označení jí zůstane.
A budeme ji až do smrti vracet.
- Automaticky. Tak ahoj. zlato. - Dobře.
Měj se.
Žij dlouho a blaze.
Od očního důlku
až na kraj zad musí být humr dlouhý 8,2 centimetrů.
- Toho si necháme. - Super.
- Půjde do hrnce. - A je to.
- Pardon, pane. - Ten je krátkej.
O kousek.
Divočina volá.
Jdi plodit humry.
- Pokousali tě někdy? - Jo. Dost to bolí.
Fakt?
Ten to dotáhnul až do hrnce.
- Do hrnce. - Jo, je velkej.
Třeba se dneska uvidíme.
Teď si připravíme návnadu.
Co natočit, jak tím plesknu Richardovi do tváře?
Tak jo, Phile. Ne že tam s tou pastí spadneš.
„Nespadni tam i s pastí“. To je motto lovců humrů.
Řeknu ti kdy.
Raz, dva, tři, teď!
Výborně.
Paráda!
Myslel jsem, že tuhle dovednost nebudu nikdy potřebovat,
ale nakonec se ukázalo, že se hodí.
Kdo ví? Třeba si tady u toho dílu Netflix řekne,
že už mě mají dost.
Tak aspoň budu mít nějakou zálohu.
Mohl bych být lovcem humrů.
- Víš, na co myslím? - Na co?
Na humří sendviče.
Až budete v Portlandu v Maine, jeďte asi 20 minut
do parku Fort Williams na Cape Elizabeth.
Prohlídněte si nejhezčí maják na světě.
Je to nejslavnější americký maják.
I celý park kolem něj je překrásný.
Prohlédněte si mainské pobřeží.
Říká se, že je krásné, a je to pravda.
Je vážně úchvatné.
A na parkovišti je food truck s názvem Bite Into Maine.
Jo, o tomhle místě jsem četl. Dobrý den.
- Ahoj! - Jste Sarah?
- Jo, a vy Phil? - Jo.
Ahoj, Phile.
Páni, to je ale výběr.
Tak já vám něco vyberu. Nebojte.
- To já rád. - Fajn.
Sednu si na dvojku.
Tak dobře. Přinesu vám to.
Tak prosím.
Proto se jezdí do Maine. Na humří sendviče.
Máme tady kari, tohle je wasabi.
- Ano. - Tenhle je s chipotle.
- A piknikový… - Ano?
Na něj patří máslo.
- Tady máte borůvkovou limonádu. - Díky.
A tohle je nejlepší. Zaleju vám to máslem.
- Jste máslový číšník? - Jo.
Můžeme? To musíte vidět.
Výborně. Tak jo.
Počkat, potřebujeme pomoct. Natalie.
- Natalie je vedoucí výroby. - Ahoj.
- Pomůže nám s tím. - Já sním skoro všechno.
To mám na Natalie rád. Nebojí se.
- Jsem popelnice. - Kterým začnete?
Ten máslový je čerstvě pomáslovaný.
- Jo. - Fajn.
Co na to řekne Natalie, než to ochutnám.
- Čekáte na mou reakci? - Jo, co když umřeš?
- Dobrý? - Tak se mi to líbí.
- Tenhle je studený s máslem, ne? - Ano.
- Proto mu říkáte piknikový? - Ano.
- Je v něm coleslaw a… - Výborný.
Panebože.
Zavolejte racky.
Zaútočí na vás.
Nemá tu někdo hadici?
Tamhle je oceán.
Zkusíme tenhle.
Tenhle je s wasabi.
Bojíš se?
Neustále. Jak moc je v něm wasabi?
Nesmí přebít chuť masa, jen mu dodá říz.
- Nechala jsem tě ochutnat první. - Ta majonéza to trochu zjemní.
Vy víte, co děláte.
- Jak dlouho to děláte? - Už jedenáctou sezónu.
- Je to super místo na humří sendvič. - Je to tu krásný!
Maine!
Ujde to tu.
Máte nový slogan.
Teď zkusíme chipotle.
Jen aby bylo divákům jasno, tohle v Chipotle nemají.
Dobrota.
„Dobrota“ říkám moc často.
Jaký pro to existuje synonymum?
Nic mě nenapadá.
Něco je prostě dobrota. Lepší výraz neznám.
Mám snad říct…
transformativní?
Ale nejde mi to přes pusu, tak co kdybych říkal prostě jen „dobrota“?
Proč musí lidi z gastronomie říkat samý divný slova?
Nestačí jen dělat…
nebo…
Tohle budu používat.
- Poslední je s kari. - Kari!
Páni, je to výborný.
- Chutná? - Moc.
V indických restauracích obvykle humry nemají.
- Který ti chutnal nejvíc? - Všechny.
Ale tenhle mě potěšil nejvíc.
Jsem špindíra.
Koukněte na moje kalhoty.
Jako by tu někoho zabili.
„VÍTR V PLACHTÁCH A KLIDNÉ MOŘE“
PEKÁRNA
Je to výborný!
Mám kamaráda z L.A., mladíka jménem Alex Edelman. Je to skvělý komik.
Je s ním děsná sranda. Mám ho moc rád.
Chci ho vzít do Duckfat Frites Shack.
Nebudeš tomu věřit, ale koukni mi na špičku nosu.
- To nic není. - Mám tam beďar.
Ani není vidět.
Zamaskujou ho.
Nemžourejte.
- Já jsem v pohodě? - Dobrý.
Chtěl jsem jít na plastiku nosu. Říkal jsem ti to?
Když jsem byl na střední,
řekl jsem, že chci jít na plastiku nosu.
Rodičům?
Doktorovi, ale ten řekl, že větší už být nemůže.
Tenhle je prý největší…
- Bude tu celý týden. - Jak se ti líbí v Maine?
Je to tu krásný. Portland je město, ale člověk si tu připadá jak na vesnici.
Jako ve viktoriánským snu.
A sen pokračuje, pokud tedy nejste kachna.
Belgické hranolky tu smaží v kachním sádle
a na poutine vám dají kachní vejce.
Panebože.
Nejdřív ochutnáme samotný hranolky.
Jsou horký.
Jsou výborný.
Mám to udělat?
Jo, prosím. Bože můj.
Je tam omáčka, pařený sýr a kachní konfit!
Lepší způsob přípravy kachny neznám, než je konfit.
Mělo by se všechno smažit v kachním sádle? Možná jo.
Zeptej se, co jsem dneska dělal.
- Co jsi dělal? - Lovil humry na lodi.
Jako pohan.
- Chytil jsi nějakýho? - Jo.
Já nikdy neměl humra. Ani kraba.
- Jasný. Máš speciální… - Ani korýše.
- Jistý potraviny jsou zakázaný. - Ale nikdo mi neřekl, jak chutnají.
Představ si pevné rybí maso. Měl jsi někdy ďasa?
- V restauraci? - Ne.
Myslím, že není košer.
- Ty tvoje šílený pravidla. - Žiju za ostnatým drátem
mé upadající zbožnosti.
Neměl bych jíst ani tohle.
Je to urážka mé ješivy.
Ale…
- To já jsem taky. - Jo!
Víš, kolik mých mrtvých předků
- dělá tohle? - Mých taky!
Ale oni to dělali přede mnou.
Já si život bez hranolek neumím představit.
Když se na ten pořad občas dívám, říkám si, že tak dobrý to určitě není.
Kdyby ses díval na mě,
- poznal bys, že je to dobrý? - Řekni jim to.
- Je to fakt dobrý. - Jo!
Mám Alexe moc rád. Je to skvělý komik. Pokud mě neimituje.
Přijde ke mně domů.
Pustíme si film a máme spoustu lahví vína.
- Super pořad. - Moje holka tvrdí,
že moje imitace tebe je jak antisemitská, tak přesná.
Až na to, kdy se mu něco líbí. „To je paráda.
Skvělý.“
Je to čirá radost filtrovaná přes judaismus.
Je to úžasný.
Je čas na dezert. Dáme si čokoládu.
Panebože.
Karamel z kachního sádla.
- Páni! - Borůvkový milkshake.
Dostali jsme dvě brčka. Je ti jasný, co uděláme.
Nemusí to vyjít. Aby to neskončilo nosapokalypsou.
Tohle dělá stará škola.
Jako z bistra.
- Dobrota. - Chutná?
To je dobrota!
Popojeli jsme na sever do Brunswicku,
kde v postranní uličce stojí jeden dům.
A v tomto domě se nachází kouzelné místo Spindleworks.
Kde je má sestřenice?
Kde je můj bratranec?
Phile!
- Hezký. - Hezký!
Mám štěstí, že je v mé rodině spousta úžasných lidí,
ale tahle je moje nejoblíbenější.
Tohle je Anna.
Chodí do Spindleworks už 30 let. Stal se důležitou součástí jejího života.
Chci lidem ukázat, jak to ve Spindleworks chodí,
protože to tu máme oba rádi. Tak mě tu proveď, prosím.
Jasná páka.
Takhle prohlídka zahrnuje umění, lásku a jídlo.
Tyhle tři věci miluju. Plus ještě něco.
Co? Pití?
- Tebe. - Mě!
Jo. „Pití“.
- Fakt. - Můj oblíbený bratranec.
- Jdeme. - Neříkej to Richardovi!
Ahoj, Phile.
Moc mě těší.
Nancy je naše vítačka.
Ráda tady vysedává a zdraví každého.
Dokonce zve dovnitř i lidi z ulice.
Brian Braley je programový manažer Spindleworks.
Dům má něco přes 278 metrů čtverečních.
Denně tu tvoří díla přes 40 umělců.
Naším cílem je, aby byli umělci nezávislí
a mohli se uplatnit jako ostatní umělci.
Pomáháme jim, aby mohli žít plnohodnotným životem ve své komunitě.
Máte tu krásné obrazy. Pověz nám o Spindleworks.
Tohle je náš malířský ateliér.
Tady mi kouzlíme.
- Jo. - Je to jako…
malířská Magical Mystery Tour.
Jasně.
Všechny ty obrazy jsou od nás.
Děláme všechno.
Zkoušíme fotit
a různé další formy umění.
Textilní… cokoli tě napadne.
Nakupte si.
- To je tkalcovský stav? - Jo.
- Ukážu ti to. - Tak jo.
To bude šátek?
Jo.
Bude slušet každýmu. Pletený na stavu.
Mám nový citát. „Takový velký prd.“
Jo.
Dobrý citát.
- Do obchodu. - Do obchodu.
Aby si tu lidi mohli nakoupit super věci.
- Vyrábíme židle. - Jo.
Vyřezáváme ze dřeva.
Polštáře. Tohle je můj první polštář.
Tak ukaž.
A je na prodej.
- Moje dílo. - Skvělý.
- Můžu ho koupit? - Když chceš.
Fajn. Kolik stojí?
Dvacet pět dolarů.
- Dám ti 40 dolarů. - Co? 40?
Přijde mi, že má vyšší cenu.
Jejdanánku, čtyřicet.
Teda!
- Jak dlouho jsi to… - Rok a půl.
To je nádhera.
Dělala jsem to celý sama a ručně.
To se ti povedlo.
Koukejte.
Tohle je kniha Anny McDougal.
- Jo! - Ohlédnutí.
- Jo. - Na co se ohlížíme?
Na historii mého nového života ve Spindleworks,
a jak mě to ovlivnilo.
Jo.
A taky mám Downův syndrom, ale podle mě je to „Up syndrom“.
Mám skvělou rodinu jako tady Philipa,
kterýho mám nejradši.
- Pomoz mi. - Jo. Ne Richarda, že jo?
Miluju Richarda!
Ne! Já jsem nejoblíbenější.
Nezlob bráchu.
Říkala: „nezlob bráchu“. Moudrá rada.
- Ale neposlechnu. - Co dalšího mu poradíš?
Žádný vtipy o ženách. Mám Monicu ráda.
- Já jiný vtipy neznám. - Tak jo, ale neříkej jí to.
Musím vám říkat, jakou má to umění hodnotu?
Jak jsem zmiňoval, není na jedno použití.
Je totiž odpovědí.
Byli tak milí a přátelští, že jsem jim to chtěl nějak oplatit.
Vzal jsem je na zmrzku.
Tak jdeme na to.
A teď přejdeme ulici.
Dobře.
Už jsme tu.
Kdo měl malou kávovou?
Barry a Larry! Kdo má rád Barryho a Larryho? Podívej.
Speciální příchuť. Nahoře je kornout jako klobouk.
- Další vanilkový kornout. - Ten je můj.
Tady máš, kámo. Ještě jeden Barry a Larry.
Všichni spokojený? Tak se mi to líbí.
- Nancy, jaký to je? - Dobrý.
Co sis dal, Phile?
- Čokoládovou s kousky čokolády. - Hezký.
Protože mám rád čokoládu.
Jsem rád, že jsem tu mohl být a vidět, co děláš.
Byla to zábava. Člověk by měl jíst zmrzlinu každý den!
Pojďte všichni zamávat štábu.
- Díky, štábe! - Ahoj!
Díky!
A mýmu druhýmu bratranci Richardovi!
Díky podnikům, jako jsou
lahodné řemeslné hot dogy a pivo u Thirsty Pig,
italské pokrmy z farmářských potravin od Jakea Stevense z Leewardu
a mistrovské mexické grilované maso v Terra Lingua,
získal Portland pověst
města se špičkovou gastroscénou.
Jsem v Biddefordu, mlynárenském městě 20 minut od Portlandu.
Čeká tu na mě Don Lindgren.
Je to odborník na město a na historii, jak bylo postaveno.
Před kolika lety tu otevřeli mlýny?
Vývoj mlýnů začal mezi lety 1830 a 1840.
Aha.
Všechny jsou postavené na jednom zdroji pohonu - vodě.
Představ si, že miliony metrů čtverečních výroby
pohání výhradně tahle řeka.
Ten mlýn tam postavili jen díky tomu, že tam jsou peřeje.
Geniální mozky vymyslely, jak využít síly vody a čisté energie
a kolem řeky to najednou celé ožilo.
Tohle je důkazem, že bez přírody nejsme nic.
Ve starém mlýnu fungují nové podniky.
Startupy, pivovary a tak podobně.
Don tu má taky speciální obchod.
Don vlastní knihkupectví Rabelais.
Je to neuvěřitelné muzeum.
Starodávné recepty, staré kuchařky.
Naprosto fascinující.
Chci se tě zeptat na jednu hlavní mainskou ingredienci.
Jasně.
- Uvidíme ji tu často. - Jo.
Je ta legenda pravdivá?
Prý je dávali vězňům a ti si stěžovali.
„Nekrmte nás každý den humry.“
A pak Teddy Roosevelt řekl, že mu chutná.
A tím se z něj stal nejoblíbenější pokrm.
Bohužel to není pravda.
V Maine vedli pečlivé vězeňské záznamy.
Nedošlo ke vzpouře vězňů, kteří si stěžovali, že už to jíst nebudou.
Roosevelt je měl rád, což jejich popularitě přispělo,
ale humr byl vždy považovaný za luxusní a žádaný pokrm.
Protože je šíleně dobrý.
Přesně tak. Nic lepšího není.
„The Palace Diner. Dámy jsou zvány.“
S Donem jsme vyrazili na oběd do tohoto krásného podniku.
Tady je to podle mýho gusta.
Je to Donovo oblíbené bistro.
Jmenuje se Palace Diner
a dost možná to je nejlepší bistro na světě.
Je tu i jeden z majitelů a kuchařů. Jmenuje se Greg Mitchell.
Na voze máte napsáno: „dámy jsou zvány“.
Bistro funguje od roku 1927, kdy ještě běžely mlýny.
Bylo to gesto, že jsou vítaní všichni.
- I dámy. - Já bych to neudělal,
ale je to váš podnik.
Jo.
- Dáte si kafe? - Prosím!
- Ty sem chodíš asi dost často. - Už od začátku.
Menu je menší.
Pět možností k snídani, pět k obědu,
ale všechno dělají dokonale.
- Dvojitý francouzský toust. - Pro mě.
Málem jsem ho měl.
Mohl být můj.
Tenhle podnik byl první,
kdo se zasloužil o gastroexpanzi našeho města.
Je super to vidět.
Už to bude.
- Hovězí placka. - Hezký!
Naše vlastní. Týden se nakládá a pak griluje.
- Super. - Jo.
A tuňákový sendvič a lívance z podmáslí.
- To bude pravý javorový sirup. - Jsme v Maine. Jak jinak.
A teď ještě… pardon. Cheeseburger.
- Cheeseburger. - Kuřecí sendvič.
- Co? - Prosím.
Podívej!
Tak se tu mějte.
Snídaňový deluxe sendvič se slaninou.
- Deluxe je nejlepší. - A dnešní omeleta.
Karamelizovaná cibule a čedar.
Snad mají dost talířů i pro ostatní.
Vidíte to?
To vypadá, jako by v tom bylo japonské vejce.
Vejce nám jdou.
Kde jste se učil?
Jsem spíš samouk.
Ale pracoval jsem v New Yorku v Gramercy Tavern.
V restauraci…
Počkejte, musím udělat tohle.
Miluju, když se géniové soustředí na důležité věci.
Nastavíme si laťku nízko a pak ji překonáme.
Ne, je to ta nejvyšší laťka. Tohle jídlo totiž zná každý.
Nic tu neschováte. Je to jednoduchý.
Každý ví, co čekat.
- Přesně tak. A každý je odborník. - Jo.
- Richarde, neblázni. - Ne, nebudu.
A pak mi začalo docházet,
že každá porce byla nejlepší verzí toho jídla,
jaké jsem kdy v životě měl.
Jak je to možný?
Je to ten nejluxusnější…
exemplář tuňákového sendviče na světě.
- Dokonalé blaho. - Jo.
Omeleta!
Viděls někdy Chraň si svůj život?
Albert Brooks se dostane do nebe a jde do kavárny.
Objedná si omeletu a přinesou mu nejkrásnější a nejdokonalejší jídlo.
A on řekne: „Nejlepší omeleta v mém životě.
Je dokonalá!“
„Jo, super. A můžeš ji mít, kdykoli chceš.“
Tak vypadá nebe. A my jsme v něm.
Cheeseburger deluxe. Na tomhle jsem žil na vysoký.
Tyhle brambory jsou prý bomba.
Uvaříme je, rozmačkáme a osmažíme.
Rozmačkáním získáte větší plochu na smažení.
- Chutná? - Je to boží.
Co francouzský toast?
Je úžasný. Je velmi hutný a těžký, ale strašně dobrý.
Mně přišel krásně nadýchaný.
- Vážně? - Jo.
- Aha. - Fakt.
Přišlo mi to tak. Takhle to dopadá, když pozveš ženský.
S dovolením.
Brûlée Bike? Co to znamená?
Jestli je to, co myslím, budu věrný zákazník.
Promiňte, chystáte se někdy zastavit?
- Zastavujete? - Ano.
- Už fungujete? - Co si dáte?
Když zastavil, zjistil jsem, že se jmenuje Charlie Compton.
Začal s tím, když mu bylo 15.
A teď je mu hrozně moc. 21.
Jak vás to napadlo?
V prváku na střední jsem cestoval s rodinou po Evropě.
Vybírali jsme si destinace podle toho, co jsme chtěli dělat.
Brácha chtěl do Holandska a Anglie kvůli fotbalu.
Já do Francie a Itálie, abych se učil vařit.
V Paříži jsem se naučil dělat crème brûlée.
Takže si připravíte crème.
- Jo. - Pak ho posypete cukrem.
Plechovka propanu s plamenometem.
- Tak nějak. - A hotovo.
- Jo. - Úžasný.
Tak prosím.
Poklepu. Poslouchejte.
Perfektní.
Takhle má brûlée znít.
Takže jsi připravil čokoládový pudink
a nahoře jsi udělal křupavou krustu.
Francouze by výraz „pudink“ urazil.
Já vím.
Přátelé…
měli jste někdy crème brulée?
Asi ne.
Chcete ho ochutnat?
Mami, chtěla bys ochutnat?
- Jo. - Ano?
To byla skvělá odpověď.
- Jsme ze Zambie. - Jo?
Tohle v Zambii asi nemáme.
- Hned to bude. - Díky.
- Děkuji. - Nemáte zač. Jak se jmenujete?
- Marian. - Dobrý den. Jsem Phil.
- Phil. Panebože. - Jak se jmenuješ?
- Chumba. - Chumba.
- Těšilo mě. - Mě taky. Ať vám chutná.
Super. Jak se u vás řekne „na zdraví“?
Na zdraví.
Věštím tomu mladému muži zářnou budoucnost.
Kdo má rád med a levanduli?
Kdo má rád klasické crème brulée?
- A kdo má rád čokoládu? Ano. - Taky bych si dal.
Nenávidím tě.
- Jaký chceš? - To je jedno.
Jaký chystá teď? Čokoládový?
Dej si čokoládový. Pro tátu.
Hezký.
- Taky by si ji dal. - Jo?
Řekl by: „Vy máte čokoládu? Počkat! Ten cukr mi tam nedávejte.
Co to děláte? Karamelizujete?
To nechci.“
- Jak jinak je? - Teď už skvěle.
Jo? To je super.
Ano, je čas na další humří sendvič.
Vítejte v Red's!
Jsme rádi, že jste tu dnes s námi.
Pokaždé, když přijedu do Maine za rodinou,
zastavíme se v Red's Eats.
Je to podnik fungující od roku 1938.
Podívejte na toho humra.
Ten za to čekání stojí.
A to jsem na něj čekal hodinu a půl.
Proto natáčím tenhle pořad. Abych mohl předbíhat.
Dobrou chuť, Phile. Díky!
A na vás už nic nezbylo.
Philip!
Hledám Rosenthalovi. Kde jsou?
- To jsme my. - Je tu někdo takový?
Je jich tu spousta. Monica, Lily a Ben,
Richardova žena Karen a jejich děti Jack a Tess.
A spousta humrů.
To je nádhera.
Díky, Philipe.
Tomu říkám snídaně.
- Počkejte, než začnete jíst… - Co?
Musíme vám tam nalít máslo.
Už je tady. Koukněte, má konvičku.
Je to stejný jako u Petera Lugera.
- To jo. - Skvělý sportovní okamžik.
Nádhera.
Kolik je v tom humřího masa?
Je to jako humří sendvič s masem z dalšího humřího sendviče.
To jo. A dokonce to ani nevážíme, jen ho pořádně naložíme.
- Páni. - Skvělý.
- Dobrou chuť. - Díky.
Díky, Debbie. Milujeme Debbie.
Super, Debbie.
Chcete vědět, kolik jsme jich s Richardem jako malí snědli?
Ani jeden.
- Chudáci. - Jo, jak by řekla máma.
„Ty strádající chudinko.“
Jak moc milujeme Maine?
- Milujeme Maine! - Jo!
Já to máslo vypiju rovnou z kalíšku.
Všichni, tohle je Betty.
- Ahoj! - Dnes má narozeniny!
Všechno nejlepší!
Hodně štěstí, zdraví.
Hodně štěstí, milá Betty.
To je Betty!
Hodně štěstí, zdraví.
Portland je nejbližší transatlantický přístav do Evropy,
proto hrál klíčovou roli během kolonizace.
Město několikrát vyhořelo a bylo přestavěno,
což vysvětluje ty krásné cihlové a kamenné budovy.
Google, zavolej Judy Gold.
- Philipe! Kde jsi? - Ahoj, zlato.
Jsem v Portlandu v Maine. Kde jsi ty?
Ty jíš koláč?
„Koláče.“
Slyšelas o Tandem Bakery?
- Panebože. - Teď už jo.
Tohle tu musíš ochutnat.
- Jo. - Dohodneme se.
Příští rok budu dělat stand-up už 40 let.
Začínala jsem, když mi bylo 19. Vystupovala jsem v divadlech…
Jo.
- Napsala knížku. - Jo.
Ani ti nedokážu říct, kolikrát mi lidi říkají…
a nejen v New Yorku, ale úplně všude,
„Bože, vy jste Judy?“
A já říkám: „Můj komediální speciál?
„Ne. Z Nakrmte někdo Phila.
Vždycky z toho mám hlad.“
A pak mi taky říkají:
„Měla byste být v každém dílu.“
To říkají?
Jo! Prý je to vždycky lepší, když tam jsem.
To je sranda. To samý říká i moje dcera.
Jo!
Judy, máš ráda bochánky?
Bože můj. Ty mě chceš mučit?
Jo, to já dělám rád. Dělával jsem to i našim.
- Já vím. - Říkal jsem jim:
„Chcete vědět, co jsem dneska jedl?“
A máma na to: „Ani ne.“
A teď ti ukážu, čím je Tandem Bakery světově proslulá.
- Dělají sušenky jen s… - Marmeládami.
…máslem a džemem.
Tohle je ta sušenka.
Tohle nevydržím.
Vážně chceš…
Jedno z nejlepších jídel na světě.
To ti přeju.
Já jen chci, abys byl šťastný. Nic víc.
Mým životním cílem je tvoje štěstí.
Proto tě miluju. Já vím.
Víš, co děláme, ne?
Požádal jsem své oblíbené kamarády, kteří jsou vtipní, aby řekli…
vtip pro Maxe.
- Jo. - Tohle bylo jeho místo.
- Jo. - To dáš.
Mám perfektní vtip pro Maxe.
Tak povídej.
Němec, Francouz a Žid…
se ztratí v poušti.
Jsou tam ztracení celé dny a nic.
Konečně je najde Červený kříž a přijede pro ně.
A Němec říká…
„Jsem unavený a mám žízeň. Potřebuju pivo.“
A Francouz říká: „Jsem unavený a mám žízeň.
Potřebuju víno.“
A Žid říká: „Jsem unavený a mám žízeň.
Mám cukrovku!“
- To bylo skvělý! - Líbil se ti?
Vůbec ho neznám.
Byl skvělej.
Vystihuje, jak si stěžujeme, že jo?
- Přesně! - Jo. Máme to rádi. Super.
Moje matka, buď jí země lehká, neměla nikdy žízeň.
Byla „dehydratovaná“. Chápeš?
„Ty máš žízeň, ale já…“
„Já jsem dehydratovaná.“
Tak jo, Judy. Máme tě rádi.
- Měj se. - Mám tě ráda!
Brzy se uvidíme.
Ještě poslední místo.
Na pobřeží ve Wiscassetu
se nachází bio farma poháněná koňmi, Buckwheat Blossom Farm.
Je to ráj a já mám to štěstí, že jsem příbuzný majitelů,
protože ji vlastní bratranec a jeho sestra Amy s manželem Jeffem
a provozují ji se svými dětmi Asou, Ruth a Leah.
A pozvali všechny rodiny na večerní piknik.
Ale nejdřív přišla chvíle na nový díl „Co dalšího Philovi nepůjde?“
Ovce. Ahoj.
Já jsem Phil. Dnes budu váš pastýř.
Takhle na mě reaguje většina lidí.
Kite! Tady.
Pojď sem. Lehnout. Jdeme.
Ahoj. Jak je?
- Jdeme. Dobře. - Půjdeme tudy.
No tak, ovce. Jdeme!
Ne, tudy.
Uklidněte se, třído.
Takhle se nemůžete chovat.
To je ten potížista. Asi jsi ho našel.
Hej, kam jdeš? Ne.
- Lehnout! - Je to katastrofa.
Ne. Hej, Jdeme!
Dobře, sem.
Když už jsem čekal, že budu mít klid,
jedna z nich utekla.
A další je pryč.
Jo. Teď máš šanci, Phile.
- Zahákni jí nohu. - Vážně?
Jakoukoli. Popadni ji.
Super. Tak ji drž. Ruth, vezmi ji.
No tak!
Super.
A je to.
Hezký.
Dokázals to.
- Super. - A hotovo.
Sbohem, Jeffe!
Mohl bych začít dělat rodeo.
Nejhorší rodeo na světě.
Amy, ty prý rozhoduješ, kdo potřebuje ostříhat.
- Jo. - Neostříháme Jeffa, když už jsme u toho?
Jo, ostříháme celou rodinu.
Ano.
Co vybrat pro Phila tu největší?
Co?
Chci tu nejmenší a nejhodnější.
Která z nich pořádně kope?
Jak tě kopla do brady.
- Je krásná. - Tak vezmeme tu.
- Bude tvá, Phile. - Fajn.
Vypadá mile.
Dáš mu obleček na stříhání?
- Jo. - Na to je speciální obleček?
- Jasně. - Bože.
Věřili byste, že na stříhání ovcí se pro mě našel další trapný obleček?
Takhle je to lepší.
Ukaž svaly.
Někteří si asi říkáte,
jestli mě prostě jen nebaví se takhle ztrapňovat.
Ne, tohle ty lidi fakt nosí.
To jen na mně to vypadá praštěně.
Tohle nosíš, abys ty ovce líp cítil?
Ne, dělám v tom dojem na holky, co sbírají vlnu.
Aha. Pardon, dámy.
Když jsem polonahý, Jeff mi ukáže, jak to samé udělat ovci.
Levou nohu si zapřeš o bok.
Jo.
Jakmile ho otočím, vytáhnu ji.
- Zápasnický chvat. - Jde k zemi.
Jo. Dobře. Takhle se stříhají ovce.
Koukni na tu vlnu.
- Nádhera. - Krása, co?
Musíte se dostat co nejblíž ke kůži, protože chce mít ten kus vcelku,
aby si mohl udělat svetr.
Já můžu.
- Podívej. - Je z ní koza.
Páni.
Nic na tom není.
„Nic na tom není.“
Určitě ti to půjde samo, Phile.
Ahoj, ovce.
Vypadá v klidu. Myslím, že to s ovcemi umíš.
Drž si ji kolenama.
Všechno musí být na téhle straně.
Nahoru na nohu. Tlač ji dozadu.
Dej nohu dozadu, abys jí držel všechny končetiny.
Drž ji kolenama.
Celou dobu jsem doufal,
že té chudince ovci neublížím.
Už takhle ji ponižuju v televizi.
Super. A je to.
Tak jo.
- Spokojenej? - Jo.
- Co myslíš? - Napoprvý to bylo super.
Ta vlna, kterou jsem dneska ostříhal, bude dobrá tak akorát na klapky na uši.
Akorát pro mimina. Nic víc jsem nezvládl.
Mám jednu otázku.
- Jakou? - Jak ses dostal k nám do rodiny?
Takoví my nejsme.
S ovcema to neumíme.
Svetry vidíme tak akorát na Amazonu.
Blíž se k tomu nedostanu.
Nikdy není pozdě začít.
A taky chci říct…
Já to slyšel.
Díky, že jsi byla hodná.
Takový zlatíčko.
Jde mi to? Ne.
Měl bych si to zopakovat? Asi ne,
jestli si ceníte své vlny nebo ovcí.
Ale jsem rád, že jsem si to zkusil.
A stejné je to se vším možným.
Něco se nám nelíbí, ale pak si to zkusíme,
a ve většině případů zjistíme, že to nebylo tak zlý.
A naučil jsem se další užitečnou dovednost.
Kdyby bylo třeba, můžu lovit humry nebo stříhat ovce.
Už to umím.
Šlo to tak dobře!
Oškrabal jsem ze sebe vlnu a lanolin,
abych se mohl pustit do něčeho, co mi jde. Do jezení.
Jeff, Amy a jejich rodina kvůli nám roztáhla zelený koberec.
Předvedli nám, jaké úžasné věci
na tomhle idylickém místě pěstují.
Jdeš mě pozdravit?
- Ahoj, Phile. - Čau.
Jsem tak ráda, že jste přišli, a to jídlo…
- Jo. - …je z naší farmy.
- Buckwheat Blossom Farm. - To jméno si zapamatujte.
Sýry i zelenina jsou z farmy a maso taky.
Tohle je čerstvá zelenina a tohle je nádobí, co jsem vyrobila.
- Mám to udělat? - Do toho.
Chutná ti to?
Je to fantastický.
To jsou vaše děti?
- Jo. - Bože, nemůžu se dočkat.
A taky naše jehněčí.
Proboha. Snad ne ta, co jsem…
Ne, ta ještě žije.
Díkybohu.
Dost bych si to vyčítal.
Aso, chceš to ochutnat?
Jasně.
Obvykle zneužívám děti jako ochutnávače.
Netuším, jestli to všichni ví,
ale Monica hrála v Raymondovi Amy MacDougall.
Ale skutečná Amy MacDougall, jejíž jméno jsme použili,
je tady.
- To je pravá Amy MacDougall. - Pravá Amy MacDougall.
Můžu pomoct?
Povídej si s kuřetem.
To je krása.
Jeff to oddřel a já slíznu zásluhy.
Jo!
Jehněčí se nese!
Tak pojďte.
Všechno je z farmy. Je to tak?
Monica a Karen natrhaly rajčata.
Brambory jsou taky čerstvě nakopaný.
U řepy nesmíte zapomenout, že jste ji jedli.
Maine. Chápu, proč tu lidi žijí.
Vím, co se jim tu tak líbí.
Atmosféra v ulicích, přátelští lidé.
Koukejte!
Žijí tu v souladu s přírodou.
Naučil jsem se, že na tom bude naše země nejlíp,
a možná i všichni lidi na světě,
když budeme žít v harmonii s naším okolím.
Což znamená s dary přírody.
Takhle tu jíte vždycky?
Já tak jím každý den.
Žiju na skvělý farmě.
Je to tu jak v nebi, co?
Jako v nebi.
Miluju tyhle lidi,
tuhle zemi,
tenhle stát, tenhle svět. Tak se o to starejte, lidi.
Takhle vypadá Maine, ne?
Překlad titulků: Anna Hulcová