ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ХОРОШИЙ УЛОВ
О, капітане Том.
Привіт, Філе.
Сьогодні я відповім на запитання багатьох з вас:
звідки беруться лобстери?
Вітаю на «Хорошому улові». Це брудна робота, тож ось, щоб не забруднив одяг.
Я в такому готую суп.
Тобі личить, Філе. І останнє…
-Так? -…капелюх від дощу.
Серйозно?
Коротка сторона — спереду.
Дурний Річард.
Мене вже нудить.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість
Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хто-небудь, погодуйте Філа
Хто-небудь, погодуйте його
МЕН
Портленд, Мен, був першим Портлендом Америки.
Портленд, Орегон, назвали на честь Портленда, Мен. Саме так.
Це найбільше місто в цьому прекрасному штаті
в правому верхньому куті США.
Суворе узбережжя, суворе село, суворі люди.
Власне, я маю зв'язок з цими суворими людьми, і ми познайомимося пізніше.
Та не лише родина привела мене сюди,
бо журнал Bon Appétit оцінив Портленд штату Мен
як столицю їжі Америки.
Що нагадує мені про лобстера.
Капітан Том везе мене своїм човном, «Хороший улов»,
щоб наловити їх із солоних глибин.
Ми зараз підіймемо кілька пасток із дна.
-Так. -Ми вже три дні не перевіряли їх.
Гаразд.
Не знаємо, що буде в них, доки не підіймемо на човен.
Іноді порожні, іноді повні, тож нам потрібна удача.
Як далеко пливти?
Ще десь півтора чи два кілометри у відкрите море.
Є акули?
Я тут не бачив акул за 37 років, але вони є.
Можуть бути «Щелепи 5».
Вона переслідує човен!
Гаразд, час працювати, Філе.
Уже йду, Томе, уже йду.
Бачиш білий буй з червоним верхом і зеленою смужкою?
-Так. -Це один із наших.
Перші дві пастки — на глибині 15 метрів.
Так.
Дві пастки, і не знаємо, що там буде, поки не затягнемо на човен.
-Полювання за скарбами! -Воно саме.
Гаразд.
-Ей! Мазаль тов! -Ей! Лобстери!
Ось так, Філе.
-Ще одна! -Що ж у другій пастці?
Ой! Лише кілька.
У, самка з ікрою.
-Ікра на внутрішній стороні хвоста. -Так.
І виходить, під третьою ногою є два круглі отвори,
і проходить через залозу, яка робить липкою,
і ті прилипають до хвоста ззовні.
Перш ніж звільнити її, позначимо як племінну самку.
Так.
На другому ластовому хвості праворуч залишу шрам,
і цей шрам позначає її як племінну.
Навіть коли відкладе ікру, у неї буде мітка.
Її викидатимуть до кінця життя.
-Автоматично. Бувай, маленька! -Гаразд.
Па-па.
Живи довго й процвітай.
-Отже, з очниці омара лобстера… -Так.
…до краю спини має бути три з половиною сантиметри.
-Гаразд. Підходить. -Підходить.
-Так, у каструлю. -Ось так.
-Вибачте, містере. -Трохи закороткий.
Трохи закороткий.
Народжений вільним
Нароби ще лобстерів.
-Тебе кусали? -Так. Щоразу боляче.
Щоразу боляче!
Йому вдалося. Потрапити в каструлю.
-У каструлю. -Так. Він великий.
Може, увечері побачимося.
Зробімо приманку.
Зафільмуймо, як я вдарю Річарда в обличчя цим.
Гаразд, Філе. Так. Не перекинься з пасткою, гаразд?
«Не перекинься з пасткою». Це кредо усіх ловців.
Скажу, коли.
Один, два, три, штовхай.
Молодець.
Круто!
Ось навичка, яка, як я думав, не знадобиться в житті,
але вона може стати в пригоді.
Хто знає? Це може бути епізод, коли Netflix скаже:
«Виженіть його».
Може бути, тож треба мати запасний варіант.
Вилов лобстерів може стати роботою для мене.
-Знаєш, про що я думаю? -Про що?
Рулет з лобстером.
Якщо приїдете до Портленда, Мен, прокатайтеся 20 хвилин
до парку Форт-Вільямс, мис Елізабет.
Подивіться на один з найкращих маяків світу,
можливо, найвідоміший в Америці.
І парк тут пречудовий.
Побачити узбережжя штату Мен…
Узбережжя штату Мен це не просто слова.
Це прекрасне, чудове місце.
А на стоянці є фургон з їжею «Скуштуйте Мен».
О так. Я читав про цей фургон. Вітаю.
-Вітаю! -Ви Сара?
-Так. А ви Філ? -Так.
Вітаю, Філе.
Ого, багато страв.
Знаєте що? Я розберуся. Усе організуємо.
-Це я люблю. -Гаразд.
Я буду за другим столиком.
Домовились. Я принесу.
Ось і я.
Ось чому треба побувати в Мен, заради рулетів з лобстерами.
Отже, це карі. Це васабі.
-Так. -Це — чипотле.
-А потім пікнік… -Так?
…намастимо маслом.
-Скуштуйте чорничну газовану воду. -Дякую.
І найцікавіше — я поллю маслом пікнік.
-Масляна камердинерка? -Так!
Ви готові? Не пропустіть.
Чудово. Гаразд.
Чекайте, нам потрібна допомога. Наталі.
-Менеджерка з виробництва. -Вітаю.
-І вона нам сьогодні допоможе. -Вітаю. Їм майже все.
Ось за що я її люблю. Любить усе.
-Сміттярка. -Що скуштуєте першим?
Думаю, масляний, щойно змащений маслом.
-Так. -Так?
Вислухаймо Наталі, перш ніж я скуштую.
-Чекаєш на мою реакцію? -Так. А якщо помреш?
-Смачно? -Це я люблю.
-Це холодний рулет з маслом, так? -Так.
-Тому й у стилі «пікнік»? -Так.
-Тут коул слоу й… -Як смачно.
Боже мій.
Заманюєте чайок.
Нападуть на тебе.
У когось є шланг?
Позаду цілий океан.
Скуштую цей.
Цей із васабі.
Ти боїшся?
Завжди. Наскільки «васабі» це васабі?
Він не надто міцний. Трішки гостренький.
Тепер ти перший.
Думаю, майонез трохи пом'якшує його.
Ви знаєте своє ремесло.
-Давно робите це? -Це одинадцятий сезон.
-Це чудове місце для рулету з лобстером. -Прекрасне! М'яко кажучи.
Мен!
Не жахливо.
Це ваше нове гасло.
Скуштуймо чипотле.
Щоб люди знали, такого в «Чипотле» немає.
Смакота.
Часто кажу «смакота».
Зараз придумаю інше слово.
Ні! Не виходить.
Дещо — просто смакота. Вибачте. Саме те слово.
Чи мені казати
трансформ… аційне?
Бо мені, очевидно, нелегко це казати.
То як щодо просто «смакота»?
Навіщо, якщо ви у світі їжі, потрібні всі ці слова?
Чому б мені не сказати «ммм»
або «у»,
або «ха-ха»,
або «хі-хі».
Це мої слова для вас.
-Останній — карі. -Карі!
Ого. Дуже смачно.
-Подобається? -Обожнюю.
Бо в індійських ресторанах зазвичай немає лобстерів.
-Що сподобалося найбільше? -Усі прекрасні.
Але саме цей мене найбільше потішив.
Замазура, замазура я
Гляньте на мої штани!
Наче місце злочину.
«ПОПУТНОГО ВАМ ВІТРУ Й СПОКІЙНОГО МОРЯ»
«ЩОКАТИЙ» ПОРТЛЕНД
РОБОЧІ ГОДИНИ
СТАНДАРТНА ПЕКАРСЬКА КОМПАНІЯ
ПЕКАРНЯ
Дуже смачно!
ХАЛУПА КАРТОПЛІ ФРІ Й ТОВСТОЇ КАЧКИ
У мене є друг з Лос-Анджелеса, юний Алекс Едельман, чудовий комік.
Дуже смішний юнак. Люблю його до смерті.
Я хотів відвести його до «Халупи картоплі фрі й товстої качки».
Ти не повіриш, але поглянь на мій ніс.
-Дрібниця. -У мене на кінчику носа прищ.
Ледь помітний.
Вони приховують його для мене.
Не мружтеся.
А я вам як?
Усе добре.
Я хотів зробити операцію на носі. Я тобі казав?
У старшій школі я пішов і запитав…
Сказав, що я хочу зробити операцію на носі.
Сказав батькам?
Лікарю, але мені сказали, що більше вже нікуди.
Сказали, що це найбільший…
Приходьте на виступ.
Як тобі Мен?
Він чудовий. Портленд — місто, технічно, але це маленьке містечко.
Схоже на вікторіанську мрію.
І ця мрія продовжується тут, якщо ви не качка,
де картопля фрі по-бельгійськи готується на качиному жирі,
а качине яйце сидить на верхівці путина.
Боже мій.
Спершу треба скуштувати саму картоплю фрі.
Гаряча.
Дуже смачно.
Дозволиш мені?
Так, будь ласка. Боже мій. О, я не…
Але це підливка з сиром і тушкованою качкою!
Тушкована качка — найкраще, що можна зробити з качкою.
Чи все слід смажити в качиному жирі?
Так, можливо.
Запитай, що я робив сьогодні до цього.
-Що сьогодні робив? -Ловив лобстерів на човні.
Як язичник.
-І як улов? -Непогано.
Знаєш, я ніколи не їв лобстера. Ніколи. І краба теж.
-Так. У тебе дієта… -Не їв молюсків.
Є особливі дієтичні закони.
Та ніхто не може сказати, які вони на смак.
Уяви дуже тверду рибу.
Куштував вудильника?
-У ресторані? -Ніколи.
Бо не думаю, що він кошерний.
-Я не встигаю за твоїми правилами. -Я за огорожею згасального благочестя.
Навіть це не варто їсти.
Це образа моєї єшиви.
Але я…
-Я теж. -Так!
-Сім'я. -Уяви, скільки мертвих предків зараз такі…
Мої теж!
-Так. -Але вони робили це переді мною.
Думаю, картопля фрі — це їжа, без якої я не можу жити.
Іноді я дивлюся шоу й думаю: «Ну не може ж бути настільки смачно».
Якщо ви такі як я і думаєте:
-«Це так…?» Це так смачно. -Так. Скажи людям.
-Це так смачно. -Так!
Люблю Алекса. Він чудовий комік. Лише не коли вдає мене.
Прийшов до мого дому.
Сьогодні вечір кіно. У нас пляшки вина.
Гарне шоу.
Моя дівчина каже:
«Твоє вдавання Філа антисемітське і точне».
Хіба коли щось подобається. Каже: «Мені подобається».
Мені подобається.
Це чиста радість, відфільтрована юдаїзмом.
Це так чудово.
Час десерту. Ось шоколадний.
Боже мій.
Карамельний з качиною жирною карамеллю.
-Ого! -І молочний чорничний коктейль.
І дві соломинки є. Ти знаєш, що нам робити.
Може, не вийде, бо почнеться «носопокаліпсис».
Це старомодний хід!
Як у забігайлівці.
-Смачно. -Подобається?
Мені подобається.
За кілька хвилин їзди на північ є Брансвік,
де на вуличці є дім.
А в домі чарівне місце під назвою Spindleworks.
Де улюблена сестричка?
Де улюблений братик?
Філе!
-Чудово. -Чудово!
Мені пощастило, що в моїй родині є дуже чудові люди,
але ось одна з моїх улюблених.
Це Анна.
Вона відвідує Spindleworks 30 років,
і це велика частина її життя.
Хочу показати людям, що таке Spindleworks, бо мені це подобається,
і знаю, що тобі подобається, тож хочу, щоб ти провела екскурсію.
Залюбки, друже.
Отже, це екскурсія, сповнена мистецтвом, любов'ю та їжею.
Це три речі, які я люблю, і ще одна.
Що? Випивка?
-Ти. -Я!
Так. «Випивка».
-Так. Гаразд. -Улюблений братик.
-Уперед. -Не кажи Річарду!
-Привіт, Філе. -Дуже радий зустрічі.
Ненсі — наше обличчя.
Любить тут сидіти, і коли хтось заходить,
і навіть на вулиці, запрошує клієнтів.
Брайан Брейлі — менеджер програми Spindleworks.
Цей будинок має площу понад 280 квадратних метрів.
Тут до 40 митців щодня творять мистецтво,
і наша мета — дати незалежність митцям,
щоб могли робити кар'єри митців, як і будь-які інші митці,
і ми тут, щоб підтримати їхнє повноцінне й інклюзивне життя
у своїй громаді.
На стінах прекрасні витвори. Розкажіть про Spindleworks.
Картини. Це наша студія малювання, де твориться вся магія!
-Так. -Це схоже на чарівну екскурсію мистецтвом.
Так.
Усі картини від усіх нас.
Ми творимо все.
Ми фотографуємо.
У нас купа медіа.
Текстиль. Що не скажете, у нас усе є.
Разовий шопінг.
-Там ткацький верстат? -Так.
-Я покажу, що роблю. -Покажи.
І це буде шарф?
Так.
Він личитиме всім. На верстаті.
Підхопила нову фразу: «Нічого особливого».
Так.
Гарна фраза.
МІСЦЕВЕ РУЧНОЇ ПРАЦІ
-У крамницю. -У крамницю.
Так, щоб люди могли прийти й купити тут чудові речі.
-Ми робимо стільці. -Так.
-Вироби з дерева. -Так.
Подушки. Щойно зробила цю. Це моя перша.
Покажи нам.
І вона продається.
-Я зробила її. -Фантастично.
-Можна придбати? -Якщо хочеш.
Гаразд. Яка вартість?
Двадцять п'ять.
-Я даю тобі сорок. -Сорок?
Так, бо, гадаю, коштує 40.
Лише вівторок, а я маю сорок.
Ого! Гарно.
-Скільки часу знадобилося… Ого! -Півтора року.
Це розкішно.
Усе вручну, усе сама.
Я дуже вражений.
Дивіться всі.
Це опублікована книга Анни МакДугал.
-Так! -«Погляд у минуле».
-Так. -І що ми там бачимо?
Історію того, як почалося моє нове життя тут,
у Spindleworks, як це формує моє життя.
Ага.
А ще в мене синдром Дауна, але я дитина сонця.
У мене дуже класна родина, як Філіп,
це мій улюбленець.
-Допоможи мені. -Так, не Річард, так?
Я люблю Річарда!
Ні! Я — улюбленець.
Не зачіпай брата.
«Не зачіпай брата», — каже. Дуже мудра порада.
Яку ще пораду ти хотіла дати Філіпу, Анно?
Не жартуй про дружину, бо я люблю Моніку.
Та інших немає.
Гаразд, можеш. Але не кажи їй.
Чи слід казати про цінність мистецтва?
Я вже казав, що мистецтво не одноразове.
Насправді це відповідь.
Вони були такі милі зі мною, такі привітні й щедрі, я мав віддячити.
Хоча б морозивом.
Ходімо, народ.
Ми перейдемо вулицю тут.
Гаразд.
Ми на місці.
Кому мале кавове морозиво?
Баррі та Ларрі! Кому подобаються Баррі та Ларрі? Дивіться.
Дуже особливе. Зверху ріжок, як капелюх.
-Ще один ванільний ріжок. -Гадаю, мій.
Ось, друже. Ще один Баррі та Ларрі.
Усі щасливі? Це я люблю.
-Ненсі, як тобі? -Смачно.
А в тебе яке, Філе?
-Шоколадне з шоколадною стружкою. -Гарно.
Бо я люблю шоколад.
Я такий радий, що провів з вами час і побачив, що ви робите.
Мені було так весело, а морозиво треба їсти щодня.
Попрощайтеся з командою.
-Дякую, командо! -Бувайте!
Дякую!
І моєму іншому брату Річарду!
СПРАГЛА СВИНЯ
Саме такі чудові заклади й страви:
як неймовірні традиційні хот-доги й пиво в «Спраглій свині»,
італійська їжа з ферми до столу від шеф-кухаря Джейка Стівенса в Leeward
і майстерне мексиканське барбекю в Terra Lingua
принесли Портленду репутацію провідного гастрономічного містечка.
Я в Біддефорді, старому млиновому містечку за 20 хвилин від Портленда,
зустрічаюся з Доном Ліндгреном. Дон — експерт міста та його побудови.
Скільки років тому тут уперше відкрили млини?
У 1830-х і 40-х вони почали розвиватися.
Так.
Усі були побудовані на певному джерелі енергії — воді.
Мільйони квадратних метрів промислового виробництва
цілком живляться цією рікою.
Весь цей млин став можливим лише тому, що там був водоспад.
Генії придумали, як використати енергію води, чисту енергію,
і вся цивілізація на цій частині річки ожила.
Це показує, що без природи ми ніщо.
У цих старих будівлях є нові компанії, стартапи, пивоварні й таке інше.
А в Дона тут особлива крамниця.
Дон володіє цією книгарнею Rabelais.
Це наче неймовірний музей.
Стародавні рецепти, кулінарні книги.
Просто неймовірно.
Я хочу спитати вас про один основний інгредієнт штату Мен.
Так. Так.
-Його буде багато. -Так.
Скажіть, чи ця легенда правдива.
Ними годували в'язнів, і в'язні скаржилися:
«Не давайте нам лобстерів щодня».
А потім Тедді Рузвельт сказав, що йому сподобалося,
і вони підійнялися на вершину меню.
На жаль, це неправда.
У штаті Мен вели справді хороші тюремні записи.
В'язні не бунтували зі словами:
«Годі вже. Ми більше не можемо».
Тедді Рузвельту вони сподобалися, і це, мабуть, популяризувало їх,
але лобстера завжди вважали розкішною їжею, якої прагнули.
Бо він був неймовірно смачним.
Смачним. Він найкращий.
Palace Diner. Леді запрошені.
ЛЕДІ ЗАПРОШЕНІ
Ми з Доном обідаємо в цьому чарівному закладі.
О, такі заклади я люблю.
Це один з улюбленців Дона,
місцевий заклад Palace Diner,
і, можливо, найкраща перекусна у світі.
Сьогодні тут один із шеф-кухарів і власників. Грег Мітчелл.
Помітив, що там написано «пані запрошені».
Закусочна працює з 1927-го, коли всі млини функціонували.
Це був жест «вітаємо всіх».
-Навіть леді. -Я б цього не робив.
Але це ваш заклад.
Так.
-Бажаєте кави? -Будь ласка!
-Ти часто сюди приходиш. -Від самого відкриття.
У них дуже маленьке меню.
Пів десятка страв на сніданок, пів десятка на обід,
але все, що вони готують, — ідеальне.
-Подвійний французький тост. -Мені.
Ледь не вхопив.
Я ледь не вхопив.
Знаєш, ці люди були справді першими,
з точки зору їхнього продовольчого розширення цього міста,
і за цим цікаво спостерігати.
-От-от дещо буде готове. -От-от.
-Кукурудзяний хеш. -Та ну!
Зроблено власноруч. Тиждень засолення. На плоскій плиті.
-Ось так. -Ось так.
Топлений тунець і масляні млинці.
-Справжній кленовий сироп. -Ми в Мені. Інших тут немає.
І… даруйте, чизбургер.
-Чизбургер. -Сандвіч із куркою.
-Що? -Ось так.
Ви гляньте!
Усім па-па!
Сандвіч люкс з беконом, яйцем і сиром.
-Люблю люкс. -І свіжий омлет.
Карамелізована цибуля і чеддер.
Сподіваюся, тарілок вистачить на всіх.
Ого! Погляньте.
Боже, там наче японське яйце, так?
У нас є таємна техніка.
Де ви навчалися?
Здебільшого сам.
Я трохи працював у Нью-Йорку, у Gramercy Tavern.
Працював у ресторані…
Стривайте. Дайте зроблю це.
Люблю, коли генії зосереджуються на важливих речах.
Любимо опускати планку, а потім перевершувати.
Ні, це найвища планка, бо всі знають цю їжу.
І тут нема за що ховатися. Усе просто.
Є з чим порівнювати.
-Саме так. І всі експерти. -Так.
-Річарде, не будь дурним. -Не буду.
І я почав помічати,
що всі ці страви, мабуть, найкращі з усіх, що я куштував за моє дурне життя.
Що відбувається?
Це найвеличніше…
утілення сандвіча з тунцем у світі.
-Неперевершена їжа. -Так.
Омлет!
Бачив «Заради іншого життя»?
Альберт Брукс потрапляє в рай, і вони йдуть до кав'ярні.
Він замовляє омлет, і це найпрекрасніша річ, бездоганна.
Каже: «Це найкращий омлет у моєму житті.
Такий фантастичний!»
«Так, чудовий. І можна їсти скільки завгодно».
Це рай. Так?
Ми на місці.
Чизбургер люкс. Ось чим я харчувався в коледжі.
Я чув, ця картопля — бомба.
Варимо, а потім товчемо й смажимо.
Таким чином більша частина картоплі обсмажується.
-Як вам? -Я в захваті.
Як французький тост?
Він неймовірний, дуже щільний і важкий, але дуже смачний.
А мені він легкий і пухкий.
-Справді? -Так.
-О. Гаразд. -Так.
Але це лише я. Ось що коїться, коли леді запрошені.
PALACE DINER — ЛЕДІ ЗАПРОШЕНІ
Даруйте.
ВЕЛОСИПЕД БРЮЛЕ
Велосипед брюле? Що за велосипед брюле?
Якщо те, що думаю, я можу бути дуже хорошим клієнтом.
Перепрошую, ви плануєте зупинятися?
-Зупиняєтеся? -Так.
-Влаштовуєтеся? -Замовите щось?
Коли зупинився, я дізнався, що цей юнак — Чарлі Комптон.
Він почав цим займатися, коли йому було 15.
Тепер він дуже старий, йому 21.
Коли виникла така ідея?
Я провів перший рік середньої школи, подорожуючи Європою з сім'єю,
і ми обирали різні країни, відштовхуючись від бажань.
Мій брат поїхав до Голландії та Англії на футбол.
Я обрав Францію та Італію, щоб навчитися готувати.
Навчився готувати крем-брюле в Парижі, Франція.
Та ну. Але, звісно, ви готуєте крем.
-Так. -Посипаєте зверху цукром.
Банка пропану з пальником.
-Так. -І все.
-Так. -Це чудово.
Гаразд, скуштуйте.
Постукаю. Слухайте.
Бездоганно.
Ось що хочеться від брюле.
Ви приготували шоколадний пудинг
і зробили хрустку скоринку зверху.
Французи образяться, якщо назвати це пудингом.
Я знаю.
Друзі мої,
ви колись куштували крем-брюле?
Не думаю.
Хочете скуштувати?
Мамо, хочеш скуштувати щось таке?
-Так. -Так?
Це була чудова відповідь.
-Ми з Замбії. -Так?
Не думаю, що в Замбії таке готують.
-Зараз приготують. -Дякую.
-Щиро прошу. Як вас звати?
-Меріан. -Вітаю, Меріан. Я Філ.
-Філе. Боже мій. -Ви? Як вас звати?
-Чумба. -Чумба.
-Приємно. -Приємно. Смачного.
Мило. Як у вашій країні кажуть «будьмо»?
«Будьмо».
У цього юнака світле майбутнє.
Хто любить мед і лаванду?
Хто любить класичний крем-брюле?
-А хто любить шоколадне? Так. -Я б теж хотів скуштувати.
Ненавиджу вас.
-З яким смаком? -Будь-яким.
Яке ви готуєте? Шоколадне? Так.
Річарду шоколадне. Заради тата.
Чудово.
-Він любить шоколадне. -Шоколад?
Він би сказав: «Є шоколадне? Чекайте.
Не треба нічого зверху.
Чекайте, що ви робите? Брюле?
Так, це зайве».
-Як вам день? -Це найкраща частина.
Так? Чудово.
Час для чергового рулету з лобстером.
Вітаємо в Реда!
Ми дуже раді, що ви сьогодні тут.
Щоразу, коли я приїжджаю в Мен до родини,
моя родина заїжджає в «Смаколики Реда».
Заклад працює з 1938-го.
Погляньте на цього лобстера.
Це варте того, щоб чекати, а я зробив це. Півтори години.
Ось чому я роблю це шоу, щоб оминати чергу.
Смачного, Філе. Дякую!
Я не знаю, що інші їстимуть.
Філіпе!
Я шукаю вечірку Розенталів. Розенталі?
-Це ми. -Є хтось із таким прізвищем?
Тут багато людей з таким прізвищем. Моніка, Лілі й Бен,
плюс дружина Річарда Карен і їхні діти Джек і Тесс.
І купа лобстерів.
Це прекрасно.
Дякую, Філіпе.
Це гарний сніданок.
-Стривайте, перш ніж їсти… -Що?
Ми наллємо вам масло.
Ось так. З чайника.
Це як коли тарілка впала в Пітера Лугера.
-Так. -Видатна мить спорту.
Прекрасно.
Скільки тут м'яса лобстера?
Це наче рулет з лобстера з м'ясом іншого лобстера.
Так. І я не жартую, коли кажу, що не вимірюю, а просто накладаю.
-Ого. -Смакота.
-Смачного вам. -Щиро дякуємо.
Дякую, Деббі. Ми любимо Деббі.
Ура Деббі.
Коли ми з Річардом були малими,
сказати, скільки ми таких з'їли?
Жодного.
-Вас обділяли. -Сильно обділяли, як сказала б мама.
«О, бідна, обділена дитина», — казала вона.
Наскільки ми любимо Мен?
-Любимо Мен! -Любимо.
Я просто вип'ю масло з чашечки.
Народ, це Бетті.
-Вітаю! -У неї день народження!
З днем народження!
З днем народження тебе
З днем народження, люба Бетті
Бетті, народ!
З днем народження тебе
Портленд має найближчий трансатлантичний порт до Європи,
тож він був ключовим містом ще в колоніальні часи США.
Місто кілька разів спалювали й відбудовували,
що пояснює всі прекрасні цегляні й кам'яні будівлі.
Ей, Ґуґл, подзвони Джуді Голд.
-Філіпе! Де ти? -Привіт.
Я в Портленді, штат Мен. А ти де?
Ти їси тарт?
Тарти.
Ти щось чула про Tandem Bakery?
-Боже мій. -Тепер чула.
Маєш побувати заради цього.
-Так. -Ось яка справа.
Наступного року буде 40 років як я стендап-комікиня.
Я почала, коли мені було 19. Знаєш, я багато грала в театрі…
Так.
-Написала книгу. -Так.
Не можу перелічити, скільки разів люди…
І не лише в Нью-Йорку. Це скрізь, де б я не була.
«Боже, Джуді?»
А я: «Так. З мого комедійного виступу?»
«Ні. З "Хтось, нагодуйте Філа".
Я так зголоднів від цього».
А ще, Філіпе, вони кажуть:
«Ви маєте бути в кожному епізоді».
Вони так кажуть?
Так! Кажуть, що зі мною набагато краще.
Хто… Як кумедно. Донька теж так каже.
Так!
Джуді, любиш скони?
Боже… Що? Ти просто хочеш катувати мене?
Так. Так я і живу. Я робив це з батьками.
Я знаю.
Запитував: «Хочете побачити… Хочете почути, що я сьогодні їв?»
А мама казала: «Не дуже».
Зараз я покажу, чим славиться Tandem Bakery на весь світ.
-Вони випікають печиво з… -Варенням.
…маслом і джемом.
Це їхнє печиво.
Я не можу. Я не можу…
Ти збираєшся…
Це один з найкращих укусів у світі.
Рада за тебе, Філіпе.
Бажаю лише щастя тобі. Це все, чого я хочу.
Це моя мета в житті, твоє щастя.
Ось чому я тебе люблю. Саме так. Я знаю.
Ти знаєш, що ми робимо?
Я просив улюблених людей, моїх улюблених кумедних людей…
розсмішити Макса.
-Так. -Бо це було його місце, так?
-Так. -Тож уперед.
-У мене є ідеальний жарт для Макса. -Поїхали.
Німець, француз і єврей
заблукали в пустелі.
Днями блукають пустелею. Нічого.
Нарешті Червоний Хрест знаходить їх і забирає.
А німець каже:
«Я такий втомлений і спраглий. Мені потрібне пиво».
А француз каже: «Я такий втомлений і спраглий.
Мені потрібне вино».
А єврей каже: «Я такий утомлений і спраглий.
У мене діабет!»
-Фантастично! Не можу повірити… -Сподобався?
Ще не чув його.
-Точно. -Фантастика.
Це про скарги наших людей, так?
-Так! Скаржник… -Ми це любимо. Бездоганно.
Моя мама, хай спочиває її душа, ніколи не була спраглою
Вона була «зневоднена». Розумієш, про що я?
-«Може, ти й спрагла, але я…» -«Ні, я зневоднена».
Так. Гаразд, Джуді. Любимо тебе.
-Бувай. -Люблю вас!
До зустрічі.
Останнє місце.
На узбережжі у Віскассета, Мен,
цілком органічна і на енергії коней «Ферма гречаного цвіту».
Рай, і мені поталанило, мати зв'язок із цим прекрасним місцем,
бо мій довюрідний брат, його сестра Емі та її чоловік Джеф
володіють ним із дітьми Асою, Рут і Леєю.
Вони запросили всіх родичів на пікнік.
Але спершу, як щодо чергової партії «Щось, у чому Філ профан».
Вівці. Привіт.
Я Філ. Сьогодні я буду вашим пастухом.
Більшість так каже, коли я приєднуюся до них.
Кіт! Сюди.
Підійди. Лягай. Проходь.
Привіт. Як ви?
-Проходь. Добре. -Нам сюди.
Ходімо, вівці. Ходімо!
Ні, сюди.
Спокійно, клас.
Жахлива поведінка.
Ось бешкетниця. Схоже, ти знайшов її.
Ей, куди ти? Ні.
-Ходімо. Лягай. -Це катастрофа.
Ні. Ей. Проходь.
Добре, сюди. Добре.
Саме коли мало прозвучати «непогано, свиня», одна з них утікає.
У нас ще одна.
Так. Це твій шанс, Філе.
-Так. Зачепи ногу. -Ногу? Справді?
Будь-яка нога підійде. Просто хапай…
Ось так. Тримай міцно. Рут, схопи її.
Ну ж бо!
Гей-гей!
Ось так.
Чудово.
Удалося.
-Чудово. -Ось так.
Бувай, Джеффе!
Тепер можна й на родео.
Найгірше родео у світі.
Емі, я так розумію, ти вирішуєш, у кого буде нова зачіска.
-Так. -А Джеффу потрібна, якщо ми вже тут?
Так, усій родині потрібна.
Так.
Вибрати найбільшу для Філа?
Що?
Потрібна найменша, найніжніша.
Так, хто був забіякою, Джеффе? Та, що дала тобі в підборіддя??
-Вона гарна. -Так, її.
-Для тебе, Філе. -Добре.
Вона така мила.
А Філу потрібен костюм для стрижки?
-О так. -Є костюм?
-Є костюм, так. -Боже.
І що ви думаєте, навіть стрижка овець має для мене принизливий одяг.
Оце вже краще.
Ось і сонце, ось і м'язи.
Дехто з вас думає:
«Чи подобається Філу одягати дурнуваті наряди?»
Ні, це справжні речі, які носять справжні люди.
Вони просто на вигляд придуркуваті на цьому.
Тож ти одягаєш це, щоб краще відчувати вівцю?
Ні, щоб вразити жінок, які збирають шерсть.
Ой. Пробачте, леді.
Тепер, коли я напівголий, Джефф показує, як робити те саме з вівцями.
Бачиш, як я впираю ногу в стегно?
Так.
Щойно поверну її, я забираю її.
-Як у боротьбі. -І вниз.
Так. Гаразд. Ось як треба стригти овець.
Глянь на вовну.
-Прекрасна. Так. -Правда?
Треба стригти якомога ближче до шкіри, бо хотів найкращі шматки,
щоб зробити кофту чи ще щось.
Готово.
-Ти глянь. -Ось і козлик.
Ого.
-Нічого складного. -«Нічого складного».
Упевнений, ти запросто впораєшся, Філе.
Привіт, овечко.
Вона доволі розслаблена. Гадаю, ти ладнаєш із вівцями.
Тримай між колінами.
Гаразд. Усе має бути на цьому боці.
Там і вгору ногою. Продовжуй відхиляти.
Ногу назад, позаду всіх її ніг. Тримай між колінами.
Я думав лише про те,
що не хочу скривдити тваринку.
Її й так уже принижують на телебаченні.
Непогано. Ось так.
Гаразд.
-Цього досить? -Так.
-Що скажеш? -Думаю, це чудово для першого разу.
Ця шерсть, яку я сьогодні вистриг, підійде для, може, для вушних накладок…
Дитячих накладок. Ось на що я сьогодні спромігся.
У мене є одне питання.
-Яке? -Як ти потрапив у цю родину?
Ми таким не займаємося.
Ми не вівчарі.
Я заходжу на Amazon, светр.
Далі я ніколи не заходив.
Ну, знаєш, ніколи не пізно почати.
Дозволь ще сказати ой!
Я чув.
Дякую за люб'язність.
Який солодкий пиріжечок.
Мені це вдається? Ні.
Мені повторити? Мабуть, ні,
якщо ви цінуєте свою шерсть чи вівцю.
Але я радий, що зробив це.
Це стосується багатьох речей.
Ми ненавидимо ідею чогось, а потім робимо це,
і частіше вони не такі вже й погані.
І я опанував ще одну навичку, яку можу використати.
Я ловитиму лобстерів, якщо треба. Я буду стригти овець, якщо треба.
Я це зможу.
Усе було так добре.
Я зішкріб шерсть і ланолін з себе,
щоб підготуватися до того, у чому я ас — поїданні.
Джефф, Емі та їхня сім'я зустріли нас із хлібом і сіллю,
показавши ферму й усе, що вони вирощують тут,
у цьому ідилічному місці.
Прийшла привітатися?
-Привіт. -Привіт.
Я така рада, що ви прийшли сюди, а їжа…
-Так. -…з нашої ферми, «Ферми гречаного цвіту».
«Ферма гречаного цвіту». Запам'ятайте.
Сири, овочі з ферми, і м'ясо теж.
Це свіжі овочі з ферми, а це посудина, яку я виготовила.
-Можна? -Можна.
Як тобі, Філе?
Це феноменально.
Це ваші кури?
-Ага. Наші кури. -Боже. Поскоріш би скуштувати.
І ягня теж.
Боже мій. Не те, яке я…
-Ні. Те ще живе. Чесно. -Дякувати Богу.
Моя провина була б величезною.
Асо, скуштуєш першою?
Авжеж.
Зазвичай перевіряю мою їжу на дітях.
Не знаю, чи всі знають,
але Моніка зіграла Емі у «Реймонді». Вона грала Емі МакДугалл.
Але справжня Емі МакДугалл, від якої ми взяли ім'я…
ось тут.
-Це справжня Емі Макдугалл. -Справжня Емі МакДугалл.
-Я можу допомогти? -Поговори з цією куркою, Філе.
Як прекрасно.
Джефф зробив усю роботу. Я краду всі заслуги.
Так!
Ягня готове!
Ходімо, народ.
Усе з ферми. Правда?
Моніка й Карен зібрали помідори.
І картопля ця з землі.
Коли їси буряк, про це не можна забувати.
Мен. Я розумію. Я розумію, чому тут живуть.
Я розумію, що тут таке чудове.
Дух на вулицях, доброзичливість людей.
Погляньте.
Яка тут гармонія з природою.
Мене вчить це тому, що ми кращі як країна,
гадаю, і, можливо, як люди у цілому світі,
коли ми працюємо й живемо в гармонії з усім навколо,
тобто з дарами природи.
Ти постійно так їси?
Я їм це щодня.
Я живу на чудовій фермі.
Це схоже на рай, так?
Дуже схоже на рай.
Я люблю все, що є в цих людях,
ці землі,
цю країну, цей світ.
Не нехтуймо цим, люди.
Достатньо «по-Менівськи»?
ПРИВИД ПОЛА РЕВІРА ПОРТЛЕНД, Я
Біда з ґудзиками На костюмі з секонд-хенду
Я бачив труну, що підготували тобі
Вийшов на вулицю, задимів від сорому
Навіть коли тебе не стало Я нічому не навчився
НОВА СИСТЕМА ПРАЛЬНІ
Переклад субтитрів: Володимир Савельєв