ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Цих тут виловили?
Так, тут. Знаєш, як чистити устриць?
Отже, починаєш звідси,
з кінчика всередину.
-Ага. -Проходишся верхом.
Вуаля.
-Мені? -Смакуй, так.
Дякую. Погнали, народ.
Це просто мрія.
Шеф чистить тобі устриць, поки ти попиваєш «Шенін Бланк» у бухті.
Не годуй мене. Візьми собі також. Вони смачні.
-Гаразд. Будьмо. -Будьмо.
Хочеш спробувати?
Мабуть.
Треба ніби…
-Просто тут? -Так.
-Я тисну що є сили. -Ти вже досить глибоко.
-Як тобі в Портленді? -Досі все подобалося.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь, погодуйте Філа
Хто-небудь, погодуйте його
ПОРТЛЕНД
Знаєте, де у світі найкраща вулична їжа?
Марракеш, Ріо, Бангкок,
і Портленд, штат Орегон. Атож.
Я був шокований.
Якщо ви любите вуличну їжу, то ми схожі.
Чому? Вона легка в приготуванні й смачна, якщо мати навички.
За це слід дякувати міській владі.
За час кризи вулична їжа набрала популярності,
правила були спрощені, щоб було легше відкрити магазин.
Уряд учинив розумно.
Як я раніше сюди не потрапляв? Дві години їзди від мого дому.
Ніколи. Тут не був.
Я трохи дурний.
Та мені сказали, що на фуд-поді дадуть розуму.
Що таке фуд-под?
Це як фуд-корт.
Найкращий, як кажуть, — «Прост!»
Піди туди.
Це чудова колекція вантажівок з їжею…
…від яких ти не очікуєш отримати висококласну їжу.
Але отримуєш.
ІСТОРИЧНА МІССІСІПІ
Майкл Рассел десять років пише про ці фуд-поди.
Тут уже сформувалася культура.
У кожному крутому районі є фуд-под.
-Хто цей юнак? -Вітаю. Діпак.
Привіт, Діпаку, я Філ. Це знаменитий Дезі.
-Так. -Люблю індійську кухню.
Я хотів замовити курку,
та дівчина порадила замовити ягнятину.
Зробіть обидві.
-Курка та ягнятина? Кілька хвилин. -Чудово.
Треба щось замовити, поки готується.
Я ЛЮБЛЮ ЯЄШНЮ
-Що візьмемо? -Бери «Йоко Оно».
«Йоко Оно», а тоді…
«Шірача Міксалат».
І це візьмемо.
-Я зберу замовлення. -Дякую.
-Маємо дві страви. -Раунд третій.
Ми замовили дві страви. Візьмемо ще щось?
-Дезі, смажені яйця. -Може барбекю в Метта?
Барбекю Метта. Уперед. Найкраще барбекю в місті.
О, це тут?
-Як справи? Ви Метт? -Привіт. Так.
Майк про вас багато розповідав.
-Чудово. -Ви готуєте дегустаційні набори?
Так, даємо всього потрохи.
Усього потрохи — це моє улюблене.
-Тримайте міцно. -Ого!
-Матінко. -Що ж їстиме Майк?
Дивіться, народ!
Оце реакція.
Ми сядемо тут.
Якщо пощастить, отримаєте недоїдки.
Так, грудинка, реберця, атож.
-Індичка — моє улюблене. -Індичка смакує.
-Це сосиска халапеньйо-чеддар. -Смакота.
Кожен шматочок на цій таці…
-Ага. -Неперевершений.
Точно.
«Я люблю яєшню».
Смакота.
Це прекрасно.
Ти любиш музику Йоко Оно? Це на її честь назвали ресторан.
Вона випереджала час. Чудова людина.
У неї чорна репутація. Проте «Бітлз» розпалися не через неї.
А чому «Бітлз» розпалися?
Гадаю, їм остогидли жарти Рінго.
Далі індійська кухня.
-Це ягнятина? -Саме так.
Поглянь. Ягнятина, люди.
-Гарний екземпляр. Так, чудово. -Не дивно, що тобі тут подобається.
Боже! Мені подобається.
-Дезі найкращий. -А де він?
-Діпак он там. -Діпак чудовий.
Юначе… Діпаку…
Це один з найкращих індійських ресторанів,
у яких я бував. І це якийсь невеличкий трейлер.
Давно готуєш?
Я готую близько шести років.
Я працював у індустрії технологій.
Мені виповнилося 40 і я захотів щось змінити. Почав готувати.
-Тому це так смачно! -Ага.
-Ти кинув технології, вкладаєш сюди душу. -Так.
Можна поставити питання? Мій комп'ютер…
Ні! Я вже все забув.
Люди питають: «Полагодиш комп'ютер?» Я кажу: «Ні, та можу приготувати карі».
Якщо ти готуватимеш це, начхати на комп'ютер.
Медісон, твій сендвіч з яйцем мені дуже посмакував.
-Я знала це. -Такий смачний.
Часто подають бутерброд з яйцем накруто.
А хочеться, щоб з нього аж стікало. Це ж…
-Це сам по собі соус. -Точно.
Чому всі так не роблять? Бояться забруднити футболку?
Це найчастіша скарга. Жовток на футболці.
-Ага. Чого ви очікували? -«Ми яйця готуємо. Що поробиш».
«Що поробиш».
-Метте… -Привіт, Філе.
-Я за столом геніїв. -Як барбекю?
Чи не найкраще, що я куштував. І це я не просто так кажу.
-Чудово. -Це неймовірно.
Я просив велике.
За друзів у Портленді. За Портленд. Де ви були все моє життя?
Чудово. Чудово. Чудово.
Це так весело
бо їжа неймовірна.
Ого, смачно, так? От красуня моя!
Придбаємо широкі лінзи.
Тож стоїмо, їмо, насолоджуємося.
Якщо я стоятиму та їстиму, ти будеш ширшою.
Я був у Москві.
Росіяни попросили перетворити мій старий ситком на «Усі люблять Костю».
Раджу переглянути «Експорт Реймонда».
Моїй родині подобається, бо я страждаю.
Та в Москві я закохався в їхню їжу.
Я не очікував, та все виявилося смачним
і чудово підходить до горілки.
-Вітаю! -Ви Бонні Моралес.
-Це я. -Я Філ.
-Рада знайомству, Філе. -Навзаєм.
Я чув, що один з найкращих ресторанів Портленду —
заклад під назвою «Качка».
Меню натхненне стравами колишніх радянських республік.
Я не експерт, та здається, Бонні Моралес — не російське ім'я.
Батьки переїхали з Радянського Союзу й дали мені американське ім'я.
Думали, що «Бонні» — екзотично й по-американськи.
Прізвище мого чоловіка — Моралес.
-Він наполовину мексиканець, тож… -Це він?
-Це він. -Привіт. Це я.
-Що ти тут робиш? -Ізраель. Ще одне неросійське ім'я.
Привіт.
Яке прізвище вашої родини?
Фрамкін.
-Ага. -Не скажу, що Моралес чимось краще.
-Так! -Я б не ображав Фрамкінсів.
-Так, навіщо? -Нізащо.
Я ж також єврей. У нас багато смішних імен.
-Точно. -Багато Ліпшіців.
Що це за горілка?
Ми готуємо горілку з хрону.
Відзначимо тостом.
-Який тост? -За Філа.
Дуже мило. І за вас також.
Ви випили все. Я так не п'ю. Я сьорбаю.
Випий трохи і зрозумієш, що хочеш випити все.
Так, це… Я хочу собі цілу пляшку.
Можемо влаштувати.
-Лиш погляньте. -Вітаю. Прошу.
-Посунемо це. -Ото щастя.
Моя свекруха каже, що якщо стіл накритий правильно,
між тарілками й пальця не влізе.
Усе так щільно.
Кожен стіл має бути таким.
-Гадаю, так. -Еге ж.
Це пельмені з яловичини, свинини та телятини.
-Це всі люблять. -О так.
Додаємо трохи масла, трохи оцту, а потім сметани,
окультурений молочний продукт.
Це набагато смачніше, ніж виглядає!
-Це… Ні. Справді, виглядає… -Якби мені давали долар щоразу…
Виглядає… Це прекрасно.
Це маленькі пельмені.
Такий вибух смаку. Я не очікував цього.
Я думав, що то звичайна страва.
Не думав, що це так смачно.
Боже. Це чудово.
Ми хочемо, щоб люди додали цю кухню
до свого раціону.
-Так! -«Що на вечерю?»
-Так. Про такі страви не думаєш. -«Суші, піца…»
Люди думають, що це примітивно й…
-Нудно. -Так, нудно.
Прошу.
-Вітаю! -Добрий день.
-Це Франциско, наш шеф. -Радий знайомству.
Навзаєм, пане.
Ось і важке озброєння. Ви — головна зброя.
-Ну ж бо, Франциско! -Усе на стіл.
Це одна з класичних страв. Кролик у глиняному горщику.
Тушкований у домашній сметані.
Трохи свинини. Кислої вишні.
І купа часнику.
Купа часнику.
Хочеш працювати в їдальні?
Я просив про робоче місце перед будинком,
але власники мені не відповідають, тож…
Чому ресторан назвали «Качка»?
Коли ми вирішили відкрити його,
я одразу подумала про татову маму, яку ніколи не бачила.
Під час Другої світової війни німці наступали на Білорусь,
і вона намагалася переконати молодших братів і батьків
що треба втікати.
Тож вона вирушила з тримісячною дитиною на руках
до Росії. Її зупинили та кажуть: «Ти єврейка».
А вона: «Ні-ні, я українка.
Намагаюся дістатися родичів».
А вони такі: «Якщо ти українка,
то скажи українською "качка"»
Української вона не знала, тож вгадала — «качка».
Її пропустили.
З'ясувалося, що українською так і буде — «качка».
Як і білоруською, польською, ідишем.
-Слово «качка» врятувало життя. -Врятувало життя.
Для мене це було дуже важливе слово.
Усі називають качок по-різному, тож…
І дрібка надії.
-Так. -Надії на життя.
-Надія помирає останньою. -Гарна історія.
-Це неймовірно. -Дякую.
За все, що нас об'єднує.
-Це мило. Еге ж? -Так, у всіх є щось таке,
і в такі часи важливо це пам'ятати.
А тепер на велосипеді містом.
Так, цей парк знаходиться в місті.
Привіт, песику.
Два песика.
Пітер Чао вже багато років є чудовим нью-йоркським шефом.
Він переїхав до Портленду та відкрив у цьому будинку крутий заклад — «Хан Ок».
Так.
У нього прекрасна родина.
Я зустрів дружину Сан і його синів Френкі й Елліота.
Готовий? Кидай…
Просто в обличчя.
Мені пощастило.
Він готує мені приватний обід сьогодні у своєму гаражі.
Ви тут живете?
Так, ми прожили тут п'ять років.
-Такий оазис побачити я точно не очікував. -Атож.
Так, маємо коротке реберце.
Мариноване кальбі.
Гарне, мармурове. М'ясо жирне, смачне.
Дай п'ять!
Персонал обслуговування дуже ініціативний.
А як щодо напоїв?
Принесеш татовий улюблений напій з холодильника?
Відкриєш його?
-Ти його хотів? -Це воно.
-Френкі… -Можеш відкрити?
Ти найкращий.
Тебе наповнює гордість,
коли дитина вперше приносить тобі пива?
Дякую, Френкі! Відкриєш і цю?
-Ти сильний. Але ж… -Що це?
Це називається мікрофон.
Привіт!
Чудово. Дякую за пиво, Френкі.
-Що… -Дякую.
Що відбувається?
Портленд охопила «смешбургерова» лихоманка.
І ми такі: «Зробимо пару котлет,
покладемо їх у бао та обсмажимо».
Схоже на пельмені, смажені на сковороді.
-Та це чізбургер. -Так.
Нам це має сподобатися. Уперед.
Піде у фонд коледжу для дітей.
Звісно. Отакої.
Коли куштуєш щось таке, думаєш про себе:
«Чому я раніше про це не знав?»
Ти впораєшся, друже. Ти впораєшся.
Не чіпай цю частину. Гаряче.
Дуже добре!
-Молодець, друже. Так! -Прекрасно!
Учень перевершив учителя.
Я зроблю тобі гігантський шматок, але слухай.
Ти ж розумієш, що це треба вмістити в рот?
Він такий великий, що ледве вийде.
-Цілий? -Так, повністю.
-Ось так. -То це трохи…
Серйозно? Я такого не знав.
-Ага. -Треба…
Він гігантський.
Ось тобі.
А Річарду?
-Так. Усім. -Хай Річард спробує?
-Це можливо? -Так.
Навіть дитина їсть пельмені цілими.
Що?
-Гаразд, поїхали. -Гаразд.
-Усе разом? -Думаю, ти зможеш. Так. Будьмо.
Ого.
Дивіться.
Уперед!
Може, зараз не саме час…
Забагато.
-Впорався. -Гарна робота.
Мені подобається, як ти тримаєшся під час їжі.
Бо треба бути обережним.
Абсолютно. Гаразд, ось ще…
Це незабутньо. Привіт.
Я можу з'їсти…
Я їм десять пельменів за десять укусів.
Невже?
-Він з'їв їх за десять укусів. -Він просто хвалиться.
Так, він любить вихвалятися. Це було скромно, так?
-Це пряме вихваляння. -Просто вихваляння.
Просто вихваляння. Він не скромний.
Гаразд, я хочу спокійно доїсти.
Гаразд.
Халепа.
Любите природу?
Сьогодні ми плаватимемо на каяку в окрузі Клакамас.
Попри небезпечні умови…
Хвилі. Гігантські хвилі.
…дурний Річард хоче, щоб я заліз у маленький каяк.
Я починаю нервувати.
Знову ж таки, люди,
хоч завдяки цьому шоу я більше полюбив пригоди…
Я правильно тримаю весло?
Авжеж.
…я досі не полюбив активний відпочинок.
Прощавай, Моніко.
Руки на центр.
Правильно?
Ніяк не можу навчитись.
За п'ять хвилин у мене заболіли плечі від веслування на байдарках.
У мене може початися цинга.
Нахиляєтеся вперед, коли веслуєте?
Щойно я занурюю весло і повертаю його,
уся вода стікає мені в байдарку.
А потім підіймаю в іншу сторону — вода все одно стікає.
Моя єдина вимога, єдине, що я всім сказав, —
за жодних обставин не хочу мочитися.
Мені не можна мокнути. Я мов гремлін.
Рахуватиму.
Вітаємо в черговій серії «Кривого каякера».
Раптом я зіткнувся з людьми, які насолоджуються процесом.
Пробачте. Я вперше.
-Нормально пливу? -Чудово.
Здається, починаю їх розуміти.
Дуже заспокійливо.
Як гарно!
Дуже гарно.
Я — каякер.
Вам подобається «Топ-шеф»? Бачили епізод у Портленді?
Якщо так, то вам до душі Шота Накаджіма.
Сьогодні ми їдемо в круте місце, яке таким не здавалося.
Що називається «Сіль Джейкобсена».
Сьогодні ми з Шотою зустрічаємося з головою компанії Беном Джейкобсеном.
Він багато знає про сіль.
-Привіт, хлопці. -Я думав, сіль — це сіль.
-Та це не так. -Водночас так і ні.
-Радий знайомству. -Радий бачити.
Радий бачити. Вітаю. Спускайся до води.
Гаразд. Я ж не змочуся, так?
Це затока Нітартс, я покажу вам місце збору води.
Наша компанія з видобутку солі —
п'ятисантиметрова пластикова трубка, що спочиває в затоці.
Ти про що? Уся…
-Уся сіль проходить через ту лінію? -Так, уся морська вода.
Морська вода. І це все робота малої труби?
Непохитної малої труби. Так.
Я знаюся на непохитних трубах.
Тут ловлять десятки мільйонів устриць.
-Це захищений лиман. -Ага.
Тож масового, серйозного індустріального розвитку тут не буде.
-Чудово. -Якість солі
прямо залежить від стану затоки.
Ми буквально дистилюємо це середовище.
Ви, мабуть, любите ці гігантські дерева на березі затоки.
Вони прекрасні.
Підіймемося? Покажу, як виготовляється сіль.
-Так. -Ось, що я знаю про сіль.
Мій батько завжди… Усю їжу, яку ставили на стіл,
він солив ось так.
А мама казала: «Максе, може, спробуєш спершу?»
А він: «Люблю сіль».
-Сітка для волосся? -Сітка для волосся.
Привіт.
Тут кип'ятильня.
Фільтруємо морську воду,
кип'ятимо, щоб видалити кальцій і магній.
У всьому світі так роблять?
В обробці різної води використовуються різні процеси,
у результаті виходить різна сіль.
-Що ж, погляньмо на сіль. -Уперед.
Тут можна зварити багато пасти.
-Можна зварити пасти. -Багато.
Як багато солі додаєш до пасти?
«НК». Необхідну кількість.
Зараз буде цікавіше.
Столи для випаровування ми ледь підігріваємо.
-Ага. -Бачите?
Кристали солі повільно формуються на поверхні.
-Ось і метод? -Це наш метод, так.
Боже мій.
-Хіба не гарно? -Це їстівне?
-Прекрасний кришталик. -Поглянь лише.
-Краса.
-Як сніжинка. -Як сніжинка. Шикарно.
Будьмо, друже.
-Класно, досі відчувається. -Круто?
-Так, у кінці солодко. -Атож.
Щойно люди пробують смачну сіль…
-Ага. -…вони відчувають різницю.
Я щойно скуштував і мені мов новий світ відкрився.
Точно. Хочеш спробувати?
-Так! Хочу. -Прошу.
-Починай звідси. -Я знав, що зможу помилитися.
-Загреби трохи та… -Так.
…проведи уздовж.
Ти можеш також спробувати.
-Гарна робота. -Я тепер соле… Як це називається?
-Солевик? -Виробник солі.
Я виробник солі.
Заглянь сюди.
Чарівний сніг або заборонений наркотик.
Батьки казали, що треба мати подушку.
СІЛЬ ДЖЕЙКОБСЕНА
АВТОБУС «ТОВ»
КОЛУМБІЙСЬКА ДОРОГА РІЧМОНД
КАВ'ЯРНЯ «ТОВ»
ЛЕЖАЧИЙ ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ ПОПЕРЕДУ
Привіт.
-Філе. -Філе, радий знайомству.
Ого, дуже смачно.
Коли починає здаватися, що вже знаєш місто,
Портленд викриває новий секрет.
Сьогодні Пітер Чао веде мене…
…до фургона, що готує кухню, про яку я й не знав.
Ми йдемо до «У Руті»,
де подають страви мормонів…
…приготовані по-портлендськи.
Мені подобається. Так. Вороття немає.
Атож.
-Привіт. -Як справи?
-Ти Колін? -Так. Як ти?
-Я Філ. -Радий знайомству.
Навзаєм, друже.
-Привіт! -Привіт, чуваче!
Цей десятиметровий трейлер
Колін та Арон перетворили
на кулінарний любовний лист бабусі Коліна Руті.
Ми обоє з Оґдена, штат Юта.
Моя бабуся, на честь якої названий заклад, — мормонка, має районну кулінарну книгу.
У церкві люди збирають рецепти поколінь своєї сім'ї, і записують у цю книгу.
-Ясно. -Там ми шукаємо натхнення —
у рецептах бабусі,
у її книжках, записах.
І, звісно, на місцевих фермах.
-Чудово. -Сядемо?
Так, їжа для вас уже майже готова.
О, напої для нас!
Привіт!
-Так-так. -Коліне.
Кукурудзяний салат.
Трохи маринованих помідорів.
-Гарно. -Базилік.
Кукурудзяний хліб і пухке сорго.
Ось слайдер з морського окуня. Маринується годину.
Застигає, стає приємним і хрустким.
Ось свиняча копа, це ніби свинячий стейк.
Засолюється цілий день в рожевій солі.
-Ага. -Маринується в соусі 24 години.
-Ага. -Запікається в печі на дровах.
А це наша гордість і радість. Булочки моєї бабусі Рус.
Усе життя їх їм.
Це одна з моїх улюблених страв.
Вони посміхаються.
Вони щасливі.
Дякую, Коліне.
Візьми всього потрохи.
Якби ж у тебе були великі пальці.
Свіженький, холодний…
Кукурудза, помідори…
Хрусткий та сирний.
-Фантастика. -Це чудово.
Ти вже з'їв усе?
Так, за раз. Ти й не помітив?
Просто як рол. Один укус.
-Так з'їси всього потрохи. -Усього потрохи.
-Я зрозумів концепцію. Ось. -Смачно.
Зібрав усе?
-Так! -Це через нього!
Ось, тепер ти вчишся.
Коли думаєш, що не впораєшся…
Боже мій.
Смачний сендвіч зі смаженою рибою на булочці з соусом.
Смачно, еге ж?
Нащо в Америці смажать усі рибні сендвічі?
Смачно. Я можу їсти це два-три рази на тиждень. Чому ні?
Це мій найсмачніший бургер з рибою.
Дякую. Ми любимо чистоту, хрусткість і веселощі.
Хочу, щоб люди їли багато нашої їжі, щоб їх нічого не зупиняло.
Цього тижня я їв найсмачнішу вуличну їжу в житті.
Так. Тут багато хто робить особливі страви…
-У маленькому фургоні. -Так.
Гадаю, це перевага фургонів.
Усе зібрано докупи, ти зосереджений.
Потрібно робити свою справу.
-Так. -Тож…
Я візьму в тебе низ. Думайте, що хочете.
ЯЛЛА!
Карлі й Крістал, гадаю.
Філ, гадаю.
Так! Правильно гадаєте.
Коли вперше заходиш у «Пончики До», веганський магазин пончиків у Портленді,
можна подумати, що потрапив у «Портландію».
Почувши слово «веганські», занервував.
Чи не будуть вони гірші за «шкідливі» пончики?
А тоді ти їх куштуєш.
Ми про все подбаємо. Ви не відчуєте різниці.
Почну з того, що порадите.
Найпопулярніший пончик — «Портлендський туман».
Глазур «Ерл Грей».
Зверху трохи збитих вершків посипаних ваніллю. Тут люблять «Ерл Грей».
Чому ж?
Ми, темні похмурі люди, любимо темну похмуру їжу.
Сміхота.
Погляньте-но.
Ваші заяви мені зрозумілі.
Хвилинку. Якщо це веганське, то що ж це таке?
Крем з кокосу та сої.
-І не подумав би. -Як більшість.
Більшість наших клієнтів — не вегани.
-Вони люблять смачні пончики. -Мудрі люди.
-Це «Орегон Трейл». -Ох!
Ми любимо солоне-солодке: кренделі, гарбузове насіння,
свіжу малину, шоколадні шматочки.
-Це повноцінний, поживний сніданок. -Чудова їжа для походу.
Атож.
А без походу ще краще.
-Це ваш заклад? -Так, наш із Крістал.
Ми вирішили першими зробити магазин веганських пончиків у Портленді.
-Вдалося? -Так, перші та наразі єдині.
-Справді? -Так.
-Який ваш улюблений? -Мій — кукурудзяний пампух.
Він з кукурудзяного тіста з кленовою глазур'ю
та кукурудзяним стрейзлем зверху.
Пампухи завжди великі.
Ага. Одна з переваг.
Ого. Хочеться лаятися.
Карлі й Крістал здуру запросили мене на кухню.
Мені подобається.
Молочно-ревенева глазур, зелений кардамон, мускатний горіх, кокосове молоко.
Індійське?
Час вимащувати пончики.
Що скажеш? Ще трохи, так?
Можна ще трохи.
-Я трохи засоромився. -Покрути.
Ось так.
Я роблю пончики.
Додаємо пелюстки сафлору та кокосові чіпси.
А тепер я його з'їм.
Ого! Ніколи такого не куштував.
Щедро посипаний персиковий пончик.
Забагато?
Я б сказала, що саме досить.
Можна глянути на ваш?
Ось, позаду.
Такі акуратні.
Я не хочу вас повчати, та вам слід додавати більше присипки.
Це червоний виноградний пампух у мигдалевій глазурі, так?
-Так. -Мушу зазначити, я вже добряче навчився.
Особливо мені дається це.
Це мигдалеве масло з виноградним пончиком
були незабутньою арахісово-желейною насолодою.
Вони вам потрібні.
Вони мені потрібні.
Ви, імовірно, геніальна.
Річарде.
Цей дістанеться Метту, він надто смачний.
З нього трохи тече.
Я з'їв майже 12 пончиків.
З кожним новим у мене з'являється улюблений.
Усім, хто каже, що веганство —
це не так смачно, як класика, —
ідіть геть.
Я любитель веганських пончиків.
Хей, Гугле, подзвони Полу Рейзеру.
-О! Привіт. -Що?
Привіт, Філе.
У моєму готелі
в кімнату кладуть гарні шоколадки з написом «Портленд, Орегон».
«Сходжу з розуму».
-Я вже одну з'їв. Річард, здається, також. -Я з'їв.
Що це?
Дуже схоже на погане порно.
Я дивлюся, як єврей їсть,
а сам нічого не маю.
У мене нічого. Що всередині?
-Курка? -Схоже на…
Тому ці трюфелі такі незвичайні.
Думаєш, що на смак вони мов кремова карамель.
У мене є ще один грибно-базиліковий смаколик.
У мене… Божевілля.
Молочний шоколад і чорна тріска.
Що?
Це неправильно.
Що ти сьогодні їв, Поле?
Цікаво, що ти запитав. Я записав. Почекай-но.
Я не їв нічого цікавого.
Мені подобається твоє шоу,
бо все життя мене вчили не їсти їжу з фургонів.
Я й поряд з ними їсти не міг.
«Це з фургона, не їж цього».
-У Портленді це переросли. -Тут лиш шукаєш фургона.
У Портленді це форма мистецтва.
А якщо отруїшся — поскаржишся, і вони зникнуть?
-Переїдуть в інше місце. -Це перевага ресторану на колесах.
-Поле… -Так? Гаразд.
-Настав час. -Який?
Тебе милостиво обрали для виконання деякого завдання.
-Так. -«Розсміши Макса».
Ага. Ти все виріжеш, проте…
Я знайшов удома старий запис.
Запис Майрона Коена.
-Люблю його. -І я люблю його,
адже він ріс у твоєму районі.
-Так. -У твоєму.
-У моєму. Ага. -А коли ти… У 1847.
Він у твоєму… Ти ріс у його районі.
Коли я почув цей жарт, іронічно сказав:
«Так нагадує Макса Розенталя».
Я пом'якшу своє єврейство на 12-15%.
-Гаразд. -Немов автоматично.
Старший чоловік заробив серцевий напад, потрапив до лікарні.
Пробув там кілька тижнів, одужав.
Він у захваті повертається додому.
Бачить свою прекрасну дружину, за якою так сумував.
Закохано дивиться на неї, підморгує.
Вона його зупиняє та каже: «Не мрій.
Нічого не буде. Ти нездоровий.
Ти щойно вийшов з лікарні».
Він каже: «Я в нормі. Я можу…»
А вона йому: «Принеси записку від лікаря, поговоримо».
Він іде до лікаря, пояснює ситуацію.
Лікар каже: «Радо допоможу».
Дістає папірець, ручку, пише: «Люба пані Левін,
як головний лікар вашого чоловіка можу запевнити, що він повністю одужав.
Його серце працює чудово.
Воно здатне витримувати будь-яку бажану фізичну діяльність.
Окрім того, завдяки новітнім лікам
він володіє силою, витривалістю, енергією молодого чоловіка».
«Підходить?», — питає лікар. А той каже «Лікарю, зробіть послугу».
Викресліть «Пані Левін», напишіть: «Усім, кого може стосуватися».
Так!
Якби розповідав твій тато, він би додав телефон.
«Він дзвонить лікарю…»
Так, видно що то «старий жарт».
Ага.
Хай там як, ось. Цей прекрасний жарт я…
-Ось. -Я присвячую Максу.
Це так мило.
Але скажу так. Можна сказати? Можете включити це у своє шоу.
Кажи.
Для мене честь розсмішити Макса, я любив його.
-Дякую. -Мене завжди
надихатиме та розчулюватиме те,
що незважаючи на те, яким колись було його життя,
на певні проблеми,
він став успішною та щасливою людиною,
любив розповідати та слухати гарні жарти.
Гадаю, плинність його життя
була якнайкращою.
Хіба це не прекрасно? Прийми всі негаразди та вийди переможцем.
За це я його й любив.
-Дуже гарно. Ми виріжемо… -Твоя мати мене не цікавила.
Я лиш… Ми ж начистоту.
Я знав… Я чекав, що ти щось таке скажеш. Я знав це.
-Ні! Облиш. -Це мило.
Поле…
Останніми днями мого батька, які той провів у лікарні…
Пол записував для нього жарти, ми безперестанку сміялися,
це було дуже гарно.
Ти назавжди став частиною історії.
Для мене було честю відправити його в добру путь.
Так. У добру путь. Саме так.
-Люблю тебе, Поле. Дякую. -Люблю, Філе.
-Дякую, що запросив мене. -Передавай вітання сім'ї.
Обов'язково. Дякую, Філіпе. Дякую, Річарде.
-Дякую, Поле! -До зустрічі. Річарду не дякуй.
І наостанок те, що я люблю понад усе —
фестиваль їжі.
Ярмарок у Портленді.
Побачимо старих друзів, познайомимося з новими людьми.
Усе чудово. Так?
Гарний початок.
Бонні та Ізраель з Качки — перші знайомі тут.
Ось ви, мої улюблені.
-Привіт. -Привіт, Бонні.
-Як ти? -Привіт, Ізраелю.
Привіт!
-Поїси? -Від тебе будь-що.
Так. Будь ласка. Бери.
А що це?
Помідори із соняшниковим тахіні,
насіння соняшника, приправлене аджикою, чорнобривці та соняшникова олія.
Є щось, що не вдається?
Свинина з персиками?
-І падрон! -Що таке падрон?
-Це перець. -Зелений перець.
Не буде жодного шоу, якщо я цього не знатиму.
Дякую.
Піца з червоним соусом?
Це реконструкція старої піци
з трьома соусами.
Оце щастя.
Боже мій!
Боже мій! Що це таке?
Смажений альбакор з кокосовим чилі, тигрове молоко, кавун,
арахісово-кокосова дука та дитяче шисо.
Ну ж бо.
Я у своїй стихії!
Я чув про вас.
Це «Кхао Ман Гай» Нонга,
тут Нонг готує тайську курку та рис.
О, так.
Так, ідеально.
-Нонг! -Чим можу допомогти? Смачно?
-Дуже смачно. -Дякую.
-Не можу зупинитися. -Ще соусу?
Так, дякую.
Коли я їв, подумав, що цей соус треба продавати.
А тоді я дізнався, що його продають під назвою «Нонг Хао Ман Гай»
Він має називатися «Смачнющий соус Нонг».
Соус неймовірний.
Дякую, що помітили.
Усім слід повчитися в Нонг.
Ням-ням.
Ви виже пробували ось це?
-А слід? -Авжеж.
-Добре. Можна. -Ходімо.
Ходімо.
Нонг потрібна перерва.
Привіт!
Здійснимо обмін?
Що?
Пригостите нас із Нонг, моєю знайомою,
а вона пригостить вас.
Тут зверху гострий соус і мед.
-Гострий соус і мед. -Гострий соус, мед. Добре.
Його треба їсти цілим.
-Ні, я не… -Так!
-Ти зможеш. Вірю. -Та що з Портлендом?
Усі кажуть їсти все за раз.
Усі смаки в одному.
Зрозуміло. Як… Це ж не цілий.
Я стараюся.
-Гаразд. Поїхали. -Готові?
Так! Майже. Ось.
-Добре? -Смакота.
-Ага. -Важко, та смачно.
-Неймовірно. -Ого.
Як щодо чорниці у вафлі? Це ж геніально.
Хто це вигадав?
Ось. Вона.
Чому у мене є своє шоу, а в цих геніїв немає?
-Це має статися. -Оце так шоу.
Ви супер. Чорнична вафля зі смаженою куркою, перепелиним яйцем
та медом.
-Рада, що вам сподобалося. -Клас.
Я б не впоралася без команди.
-Точно! -Так!
На відміну від мене. Я сам усе роблю.
САМООБСЛУГОВУВАННЯ ДОМАШНІ ПИРОГИ
Це пироги ручної роботи Барта Ван Домелена.
Мені подобається процес.
Усе працює на довірі!
Не користуйся цим. Роби, що кажуть.
Це для Річарда.
Пиріг!
Дуже добре.
Це я впустив.
Ягоди маріон.
Ти впустив?
Так. Усе ще смачно.
Де з ягодами маріон?
-Їх називають «брамбл». -Смачно.
За вас! За моїх улюблених людей!
Передай камеру, мушу тебе почастувати.
Банан.
Це для тебе.
ПОРТЛЕНД, БУДЬ ТАКИМ
Раджу Портленд, Орегон.
Як на мене, найкраще місто для пошуку їжі.
Тут багато успішних кухарів.
Я люблю цих геніальних людей,
які в маленьких ресторанчиках
генерують неймовірні смаки.
Чому я тут раніше не був?
Я вже старий.
Я мав тут опинитися.
Ви мусите тут побувати. Я буду для вас уроком.
Усі в Портленд!
Ага.
ПОРТЛЕНД ОРЕГОН СТАРЕ МІСТО
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, погодуйте Філа
Нехай хтось
Хто-небудь, погодуйте Філа
Хто-небудь, погодуйте його
Переклад субтитрів: Володимир Савельєв