ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ШОКОЛАДНИЦЯ САН ДЖІНС
Дякую. Тепер це шоу.
Це сніданок.
Ого. Ой, це дуже смачно.
Не дарма там черга.
Бажаєте чурос? Хочете? Підходьте. У мене багато.
Дякую.
Дякую. Занурте в це. Один раз.
-Гаразд. -Один раз.
Одне занурення.
-Дякую. -Чурос?
Добре, друже. Хочеш занурити?
-Авжеж. -Один раз.
Де ваш друг? Пригощайтеся.
Довго стояли в черзі?
Схоже, черга довга, але, оскільки в нас є камери,
я не повинен стояти в черзі.
Куштували великий?
Слід наважитися? Гаразд.
Занурюйте цілий. Так.
Божечку мій.
Не знаю, чи можу показувати це.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість
Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хто-небудь, погодуйте Філа
Хто-небудь, погодуйте його
МАДРИД
Мадрид — столиця Іспанії.
Я люблю Барселону, яка наче маленьке селище.
Я думав, вона буде чарівною, такою і була.
Я думав, що Мадрид не буде чарівним.
Але він чарівний.
Тут багато гарних районів і сіл.
І такого тут купа.
І тут є грандіозність і пишність великого світового міста
з тисячолітньою історією.
Воно славне.
А їжа — приголомшлива.
Знаєте, як я люблю ринок.
Гадаю, це мікрокосм самого міста, якщо не всього життя.
Мадрид теж любить ринки.
У місті їх 46, розкиданих у багатьох районах.
Цей скромний дверний прохід у районі Саламанки, —
не просто веде до магазину.
Насправді це вхід на продовольчий ринок з 1882-го,
«Ель Меркадо де ла Пас».
Тут можна придбати свіжі продукти в місцевих продавців,
або зробити те, що роблю я, і дозволити експертам готувати
в одному з численних магазинів.
Ми вважаємо тортильї плоскими кукурудзяними
або борошняними обгортками наших буріто й тако.
В Іспанії тортилья така.
Більш відома як «тортилья де пататас»,
це картопля змішана з оливковою олією, карамелізованою цибулею і яйцями.
«Тортилья» перекладається як «омлет» англійською.
І найкраща тут, у Casa Dani.
Вітаю.
-Привіт! -Привіт, Філе.
-Дані! -Як ти?
Радий бачити.
-Кармен. Приємно. -Кармен, так.
Дані Гарсія і його дружина Кармен, мабуть, знають, що роблять,
бо їхню тортилью визнали найкращою в Іспанії.
В Іспанії ми часто сперечаємося.
-Так? -З або без цибулі.
Обов'язково з.
-Хіба ні? -Добре. Гадаю, так.
Я люблю без.
-Справді? -Так.
-Вітаю. -Привіт.
-Як вас звати? -Ноелія.
-Привіт, Ноеліє. -Моя сестра.
-Тут вся сім'я. Дуже мило. -Так.
Почнімо.
Це неймовірно. Бездоганний сніданок, так?
Це без цибулі, якщо хочете скуштувати.
Я скуштую для вас. Зіграймо.
Подобається?
-Твоя теж дуже смачна. -Дякую.
Але мені подобається з цибулею.
Гаразд. Тепер я маю дізнатися секрет.
Моя мама пробувала різні види картоплі.
І нарешті вона знайшла ідеальне поєднання.
Тож ця картопля особлива, бо трохи тане, так?
Так.
-Вона стає дуже м'якою. -Так.
Приправи теж дуже смачні.
Їх ви краще не розголошуйте.
Може, прогуляємося?
Тут ми купуємо картоплю.
Це на сьогодні, лише для мене.
-Та ну. -Так.
Спитав, скільки потрібно на день? 800 кілограмів.
І 2000 яєць.
Може, слід зайнятися тортильями.
-Ого. -Так.
Бізнес — це добре.
Або поїданням тортильї.
Стільки всього смачного.
Філе, скуштуй устрицю.
У Дані гарні ідеї.
Ого. Що відбувається?
Це лимонний дим.
Що?
Устриці копчені в лимоні. Ось що це, особлива страва.
-Магія. -Скуштуйте.
Ти їси устриці?
Я ще не куштувала.
Кармен, вона ніколи не куштувала устриці.
Їй не подобається концепція. Я знаю чимало таких людей.
-Намагається переконати з'їсти. -Так, чому ні?
-Скуштуєш? -Добре, нехай.
-Так! -Скуштую.
Одне з моїх улюблених занять. Змушую вас полюбити те, що люблю сам.
-Перша устриця. -Є.
Так.
Подумай про смак.
Серйозно?
Це було, як коли ми пірнали.
-Так. -Вони однакові.
Повертає до океану, так?
Щиро дякую.
-Смачно. -Справді подобалася?
Добре, гаразд.
Тепер любить устриці. Не жартувала. Обожнює.
Це мене дуже тішить!
Готові?
-Як смачно. -Дякую.
Відчувається димок. Відчувається лимон.
Але ніщо не переважає. Дякую.
Лише хочу, щоб ви куштували. Куштування — це винагорода.
«О, я не люблю рибу». Так, я розумію, що якщо вам п'ять.
Можливо, з віком наші смаки змінюються. Так і є.
Є дещо особливе, що ви маєте скуштувати, — шинку.
О, гаразд.
Ось у чому справа. В Іспанії ви їстимете свинину щодня.
Можете змиритися. А можете й навернутися.
Дуже щедро.
Книга свинини.
-Гаразд. -Я плачу.
-Ти плачеш. -Так.
Ідеально. Ця шинка найкраща у світі.
Найкраща у світі?
Так, правильно. Мабуть, найкраща шинка у світі.
Не пишіть мені, італійці!
Тобі слід відкрити рота.
Ти сьогодні причащався?
Я наче недосвященник.
Ми дбаємо про своїх.
Дякую.
Це найкращий день?
Мануелю, мій новий друже.
Гляньте. Трохи залишилося.
Щойно зробив аналіз крові. Я на 61% свинина.
Коли наближаєшся до серця міста, до центру Старого Мадрида,
візуально ти вражений архітектурою.
Краса, створена руками за століття.
Історію можна побачити на кожному розі, на кожній вуличці.
А їжа поглиблює досвід.
Ви можете скуштувати історію та турботу, яку попередні покоління
проявили, вдосконалюючи ці рецепти.
Провели дослідження, і виявилося,
у Мадриді знаходиться настаріший ресторан світу, що ще ніколи не зачинявся.
Це Собріно де Ботін.
-Вітаю. Вітаю в Ботіні. -Радий тут бути.
-Завжди вам радий. -Дякую.
Сьогодні в мене екскурсія цим чудовим закладом Антоніо Гонсалеса,
чиї дідусь і бабуся придбали ресторан багато-багато років тому.
З 1725-го. Моя родина в Ботіні з 1930-го.
Ого. До душі такі місця.
Пронизане історією, характером і культурою.
Ой-ой.
Це оригінальна піч.
З 1725-го?
Так. З 17… Ще чотири роки, і їй буде 300 років.
Ця піч ніколи не згасала.
Вічний вогонь палає.
Увесь час, навіть під час Громадянської війни,
з 36-го по 39-й рік, мій дідусь підтримував вогонь у печі.
Хіба це не щось?
Ого!
Це наче маленька печера.
Це найстаріша кімната в Ботіні.
Скільки їй?
Щонайменше з 1590-го.
Тут був готель чи щось таке.
Тож у 1725-му Ботін збудували над рестораном.
Неймовірно.
Гаразд, ходімо нагору. Підіймімося на кілька століть.
Ви годуєте Мадрид буквально сотні років.
У вас точно є історії.
Ернест Хемінгуей був одним з найчастіших клієнтів.
Ернест Хемінгуей.
Він завжди сидів спиною до стіни. Він любив завжди дивитися на двері.
Він був другом мого діда, й іноді
ходив на кухню, щоб приготувати власну паею.
-Хемінгуей ходив на кухню і сам готував? -І готував паею, але це була катастрофа.
Ось чому мій дідусь сказав йому зосередитися…
-«Ти краще пиши». -Так.
-«Продовжуй писати». -«Я не пишу. Ти не готуєш».
Час мені скуштувати їжу.
Гаразд. Готові? Наша основна страва.
Смажене порося-сисун.
Слухайте, знаю, що для багатьох з вас це фільм жахів,
коли бачите цих поросят, яких кладуть у дров'яну піч, а тоді витягують,
ріжуть і їдять як хижі…
інші свині, мабуть.
Боже мій! А ця свинка дісталася Філліпу.
Я можу сказати свині лише це:
«Вибач,
але я мушу тебе з'їсти».
Завжди кажемо, свинина перемагає.
-Шкірка — найкраще. -Авжеж. Хрустка шкірка.
-Хрустка шкірка. -Хто її не любить?
Ця країна дуже любить свиню.
Це триває століттями. Перші кельти й римляни були фанатами.
Тоді за часів маврів,
поїдання свинини стало актом політичної непокори.
Помітили, що я не зупиняюся. Знаєте чому?
Бо мене дуже цікавить історія.
Люди, на вашому місці я б приїхав сюди,
дивився б на історію, відчував би історію, їв би історію.
Це дуже смачно.
Тепер розумієте, чому це найстаріший ресторан,
що постійно працює, у світі.
Непогано, свиня.
Поки в Мадриді досі палає полум'я традицій
тут також розгорається вогонь винахідливості та інновацій.
Ба більше, ця столиця стає великим центром найсучаснішої кухні з глобальним впливом.
У районі Саламанки
майбутнє іспанської кухні сміливе, різноманітне й дуже непередбачуване.
-Привіт, Філе! -Шефе.
-Як справи? -Радий знайомству.
Цього року видавали винагороду найкращому шефу,
і знаєте, хто найкращий шеф-кухар у світі? Цей хлопець.
Цього юнака звуть Давид Муньйос.
-Усе добре? -Так, усе гаразд.
-Бо на вас гамівна сорочка. -Не схоже? Я знаю.
Хтозна, що сьогодні буде.
Ви готові?
У нього є шикарний ресторан «DiverXO».
Це його простий ресторан «StreetXO».
Раджу лише куштувати,
бо я готую для вас дуже довге меню.
Це справжні американські гірки.
Надіюся, не нудитиме, як на справжніх.
Це хамачі сашімі.
З моджо з хуакати. Це перуанська трава.
Цей морський їжак,
трохи насиченіший за японського.
-Фуерте. -Треба…
Так. Фуерте. Маєте вивчити іспанську.
Обов'язково.
До речі, на якій вулиці ви виросли, що це вулична їжа?
-Смачно, так? -Смачно.
-Що відбувається? -З'їм за вас.
-Мені подобається такий смак. -Так.
Коли гостро, але свіжо.
А чипси бадьорять цілу страву.
Так. Сьогодні багато їстимете руками.
Добре. Слід було помити їх.
Гребінець.
Іспанський гребінець з ґаспачо з халапеньйо.
А це емульсія «Том кха гай».
-Відразу нагадує тайську їжу, так? -Люблю тайську їжу. Люблю азійську їжу.
Вона одночасно гостра й приємна.
-Так. -Це цікавий досвід.
Я хочу, щоб люди з будь-якої частини світу відчули,
що таке готують лише тут.
Отже, зараз буде фірмова страва.
-Личить до гамівної сорочки. -Так.
Кров кухаря, який був поганим.
Качині дамплінги. Хрустке свиняче вухо. Це дуже смачно.
Тушимо свиняче вухо.
Трохи зеленої цибульки. Маринований огірок.
Іто тогарасі.
Нескінченний процес.
Це чилі з Японії.
О так. Ой, гостро.
-Люблю хрусткість свинячого вуха. -Ого! Я знав, що це буде смачно.
Далі страва теж натхненна Таїландом.
Начинка з курки.
Це іскія, креветка з південного узбережжя Іспанії.
Це солодкий майонез чилі.
Так геніально.
Я вже розумію, чому всі хочуть потрапити сюди.
Один укус?
Якщо можете, якщо великий рот, можете це зробити.
Можете.
Великий рот!
Я навіть не можу описати всі смаки.
Для мене це наче, як в опері, там стільки всього відбувається…
-Так. --…але все стає одним цілим.
Це прекрасна арія, ця страва. Можна мені щось випити?
Авжеж.
-Ви планували це. -Так.
Кашаса!
Яйця Педроче.
Моє яйце динозавра.
Це солодко й смачно. Не відчувається алкоголь.
Бувайте!
-Червоний тунець з іспанського сашімі. -Ого!
Трохи смаку вугілля.
Крокет з овечого молока й кімчі.
Треба з'їсти за раз.
Я вийду за вас.
Добре.
-Казати Педроче, дружині? -Повідомте погану звістку.
Це наш іспанський свинячий живіт.
Це не за раз. Не хвилюйтеся.
А якби з'їв?
Якщо за один, то я вас поцілую.
Я збирався з'їсти всього потроху. Я доїм це.
Кожен укус дивовижний, але тепер я мертвий.
Наступна страва — смажений іспанський восьминіг.
Ого!
Це лакса. Вид іспанської лакси.
Готую новий коктейль.
Добре. Погляньте.
Це бао з поросям-сисуном.
Я так наївся, але не можу зупинитися.
Як мені спинитися?
Люди завжди питають: «Як ти стільки їси?»
І маю сказати, що коли їжа така неймовірно смачна,
як мені спинитися?
Це лазанья.
Ви думали, що я куди більший?
Ні! Треба лише куштувати.
Не знаю.
Ще один коктейль. Перемішую креветкою.
Так.
Я справді не знаю. Гадаю, це моя суперсила.
Приготую мою версію рамена.
Хотіли кулінарне шоу.
Божевільно смачно.
Ні, справді, виганяйте свою дружину, бо я переїжджаю.
Готуємо краба чилі та вишневе вино,
і їстимете його з лобстером.
Люди. «StreetXO».
Це була одна з найкращих страв, або я просто п'яний. Одне з двох.
Помітять, якщо я зніму штани?
Хочу показати вам особливий ресторан, який ми знайшли в Мадриді.
Називається «MO de Movimiento».
-Феліпе! -Привіт. Філ.
Так.
-Як ти? -Радий знайомству.
Завжди радий іншим Феліпе.
-Це ваш заклад? -Так.
«MO de Movimiento».
Співвласник Феліпе Турелл не лише подає свіжоспечений хліб ручної роботи
й піцу світового класу на дровах,
але він з командою робить це дуже енергоефективно.
Ми не просто готуємо піцу. Ми нагріваємо цим приміщення.
Справді? То тут парове обігрівання від печі.
-Так, саме так. -Ого. А це що таке?
Ми використовуємо воду та вентилятор, щоб охолодити приміщення.
-Це кондиціонери. Так? -Це гібридна модель.
Коли не спекотно чи тепло, використовуємо їх.
Усім привіт.
Смачно на вигляд.
Феліпе та його команда професіоналів
співпрацюють із організаціями, що наставлятяють проблемних підлітків
та інших, хто в несприятливому становищі, для кар'єри в галузі.
Результати — просто пальчики оближеш.
П'ятдесят відсотків нашої команди були в несприятливому становищі.
Ми використовуємо заклад як платформу для зміни життя.
Половина працівників професіонали,
а половина — люди, яким треба чи які хочуть навчатися.
-Так. -Тут гарно й тепло.
-Як вас звати? -Ізабель.
-Вітаю, Ізабель, я Філ. -Давно ви тут?
Майже три роки, з відкриття.
І ви просто любите пекти хліб?
-Це найкращий хліб. -Ви зараз печете?
-Є свіжий? -Так. Дозвольте витягти.
Я вчасно завітав.
Уранці спекли.
Думаю, о дев'ятій. Це перший за сьогодні.
Даєте мені старий хліб?
Ось.
Тут волоські горіхи?
-Горіхи, так. -Ого.
Щиро дякую.
Прошу.
Завітайте сюди, поїжте, підтримайте хороших людей.
У цьому вся суть.
Мені подобається.
Я люблю пізнавати міста, прогулюючись,
і Мадрид — це наче одне з найкращих міст для цього.
Кожен райончик має свій характер, тож ніколи не нудно.
Мене тягне до старого центру міста.
Коли я кажу «старого», то маю на увазі середньовіччя.
Тоді й збудували Plaza Mayor.
Тоді це була міська площа.
Місце для ринків, турнірів,
а якщо сталося порушення, то й для прояву правосуддя.
Він змінювався за сотні років,
але залишається яскравим серцем міста.
До речі, про старе, за декілька кроків звідси
можна поїсти в «Дідусевому домі» чи в «Casa del Abuelo».
Вітаю.
Хамон.
Я сьогодні не на хамон прийшов, але якщо він пропонує…
Дякую.
Зазвичай є такий заклад, де ми їмо, і вся команда каже:
«Повернемося туди поза камерою?» І ми знову заходимо.
Цього разу ми знайшли такий заклад поза камерою, і довелося зафільмувати,
як послуга для людей.
Так! Дякую.
«Casa del Abuelo».
Вони славляться завдяки «гамбас аль ахіло».
Ну ж бо, мабуть, найкращі часникові креветки у світі.
Оливкова олія булькає, шипить, а ще тут тонни часнику й каєнського перцю.
Боже, такі часникові, такі маслянисті.
Креветки солодкі й смачні. Це неймовірно.
І хрусткий хліб, який дуже м'який усередині, приготований для проб.
Ви це куштували?
Дуже смачно!
Найкращі часникові креветки в житті.
Усім па-па.
Я тут надовго.
А тепер найбільший внесок Іспанії до їжі найменших порцій — тапи.
Смачні шматочки хамону, товсті шматки чорізо, смажені у фритюрі кальмари.
З усього цього можна зробити тапу.
Кажуть, іспанському королю Альфонсо VIII подавали келих вина
зі шматочком в'яленої шинки, щоб захистити від комах.
Добре бути королем, і добре бути нами,
бо тапи стали популярними після того королівського заходу.
А сьогодні я зустрінуся з чудовим шеф-кухарем Хав'єром Боне.
Вихований родиною м'ясників, він відточував своє ремесло
на кухнях з трьома зірками Мішлен по всьому світу.
Він веде мене до своїх улюблених барів з тапами
на модній вулиці Понзано.
Ось перший. Погляньте на цей милий заклад Barrera.
-Вітаю. -Вітаю.
-Я Філ. Радий знайомству. -Рада знайомству.
Це револьконас.
Солодка картопля.
Це біла картопля.
Це піменто, паприка, різні…
Міняють колір.
Так, усе, а ще вони готують свинячу грудку всередині.
Як хліб, хрусткий хліб.
Та ну. Це найкращий хліб для занурювання у світі, бо це свинина.
Це свинина. Це просто свинина.
В Іспанії люблять свинину. Чули?
Ого!
Ніколи тут не замовляв.
-Люблю так їсти. -У неї немає меню.
-Ой леле. Ого. -Так.
-Нам потрібен простір. -Тапи мають бути на малих тарілка, так?
Та ні.
Не зовсім. Ні, я знаю.
Це спосіб їсти їжу, ділитися з кимось.
Це концепція тап.
-Дивіться. Я знаю, що це смачно. -Це фрітата.
Це козеня.
Люди, пам'ятайте цю назву, бо якщо побачите її в меню,
то, мабуть, замовте. Кабріто.
Промовте зі мною, «кабріто».
Кусайте з рук.
Козеня, яке багато годин готували над вогнищем.
Це чудова версія, приготована Аною.
Погляньте на шкірку. Капець. Хіба це не чудово?
Коза, народ. Не знаю, на що ви чекаєте. Коза.
Козеня.
-Я не люблю казати «козеня». -Ні.
Обожнюю все це.
Це найкраща таємниця Мадриду.
Думаю, так.
-Дякую. -Ви такі талановиті.
Хав'єре, може, дасть вам роботу.
-Так, мити посуд. -Так. З чогось треба починати.
Наступне місце, куди він хоче відвести мене на тапи — це «Понзано».
Якщо вимовляти правильно, то «Пон-фано».
Вітаю! Привіт. Ого!
Прекрасний заклад.
О, вони здивовані, що опинилися в такому становищі.
Власники другого покоління Пако й Елена разом із донькою Меланією
показують найвищий рівень тап.
Помідор «яловиче серце» і кільця солодкої цибулі.
Я думав, що яловиче серце — це занадто, але ще й помідор.
Це помідор.
-Гаразд. Добре. -Так. Так зветься, бо наче серце.
Яка краса. Гарненькі.
Овочеві тапи, які виносять, дрібнички, які виносять.
-Боровики. -Боровики.
Гарно у вас виходить.
Відколи тут працюєте?
З 12 років.
-Ого. -Мені 21.
Ого.
-Тут є гриб. -Так.
-З яйцем. -З яйцем. Трохи печінки.
Трохи печінки?
-Тартуфо. -Тартуфо.
І трюфелі теж.
Хороші сусіди.
-Терті трюфелі. -Коли здалося, що трохи не пощастило.
Восьминіг, бум.
Рідкий.
Це не звичайний ресторан.
Радше барний менталітет.
Тут треба подавати багато їжі й швидко.
Ягнячі відбивні.
До цього їли козеня, а тепер ягня.
-Ми їмо всю малечу. -Усю.
Мені подобається.
-Клацнемо? -Клацнемо.
А потім Пако каже: «Ще одна дрібничка».
О, погляньте на…
«Дрібничка», — сказав, так?
-Так. -Ого!
Що це за тапи такі?
Це величезний шматок м'яса, людоньки.
Тепер це стейкхаус.
Мене обдурили.
«Ні, лише маленькі тапи». Так.
Прекрасна яловичина.
Добре.
-Гаразд. Добре. -Добре. Гаразд.
Бронтозавр.
Чудово.
Так. Я тут укушу.
-Поділимося. -Побраталися.
Люблю жир.
Знаєш, хто ще його любить? Мій рідний брат.
Твій брат.
Думав, може, вони використають трохи й покладуть на хліб, як тапи.
Ні. Цілий стейк, наче я Даріо Чекіні з Тосканії.
Неймовірно.
-Хороші сусіди. -Хороші сусіди.
Мені б таких сусідів.
Так.
Щиро дякую.
Ми вирушаємо в подорож.
Ми їдемо швидкісним потягом пів години
до чарівного місця, Толедо.
Ось що я знаю про Толедо. У вас є кілька хвилин? Сідайте.
Раніше це була столиця Іспанії,
і в них є велика скульптура Дон Кіхота з марципанів.
Вражені?
Люди кажуть: «Філе, ти стільки знаєш про міста».
Так. Я знаю. Неймовірно, правда?
Оскільки я не знаюся на цій місцевості, якщо не на багатьох, потрібна екскурсія.
Мені потрібен екскурсовод Толедо Хав'єр Касадо.
-Подивіться на краєвид. -Так гарно.
-Чудово. -Давно тут живете?
-Усе життя. -Гарне місто для життя.
У місті є три релігії.
У Середні віки мусульмани, християни та євреї жили разом.
У давні часи цю площу називали Алканою.
«Алькана» — це «крамниці» івритом.
Бачите вежу, собор?
Побудований у 13-му столітті, собор Толедо вважається вершиною
готичної архітектури Іспанії.
Отже, всередині є величезний дзвін,
найбільший в Іспанії і один з найбільших у світі.
-Вісімнадцять тонн. -Вісімнадцять тонн.
Так.
У сусідній церкві Санто-Томе є один із шедеврів
знаменитого художника Ель Греко, який жив у Толедо.
-Єврейський квартал. -Так.
Я раптом відчув, що ми в єврейському кварталі.
Не знаю чому, але у мене виникло нестримне бажання поскаржитися.
Там було десь 12 синагог.
Але, на жаль, вціліли лише дві.
А що це за будівля?
Раніше це була в'язниця і монастир.
Яка різниця?
Виявляється, монастир також є джерелом претензій Толедо на марципанову славу.
Кажуть, голод десь у 15-му столітті призвів до нестачі пшеничного борошна.
І монахиням довелося використовувати те що мали, щоб задовольнити ласунів.
Використовували мигдальне борошно, і вуаля — марципанове диво.
Комусь наснився немислимий сон про мигдальну пасту.
І, як я люблю казати,
у Толедо треба придбати десяток пончиків і поділися ними з незнайомцями.
-Дякую! -Будь ласка.
-Дуже смачно. -Ви з Тунісу?
-Так. -Ви всі? Ви всі одна родина?
-Ні, ми група. Друзі. -Група друзів?
Краще за сім'ю.
-Так. -Так.
О, ледь не забув,
я дізнався ще один цікавий факт про це місце.
Любите мечі?
Толедо славиться тим, що тисячі років виготовляє
найкращі мечі у світі. Так!
З п'ятого століття до нашої ери
ковалі вкладали смуги заліза у свої леза
й виковували сталь за правильної температури,
щоб створити меч, який люблять і бояться у всьому світі.
Навіщо нам межі зараз, я не знаю.
Немає вже стільки драконів чи вітряків.
Трохи безпечніші за пістолети?
Але якщо подумати, то ним можна листи відкривати.
Бувай, Толедо. Я повертаюся в Мадрид на вечерю.
Той, хто назвав Нью-Йорк містом, яке ніколи не спить,
ніколи не був у Мадриді.
Якщо вечеряєте о 22:00 тут, то це доволі рання вечеря.
У цьому місті життя йде швидко.
На щастя, у мене є круті друзі, як шеф Хав'єр, з яким я не відстаю.
Як називається цей район?
Чамбері.
Це, мабуть, найкласичніший район у Мадриді.
Він молодшає з кожним роком.
Десять років тому це був дуже старий район.
-Але люди помирають, з'являється молодь. -Увесь світ так влаштований.
Він пообіцяв показати, де їдять крутелики.
І так вийшло, що це його ресторан,
«Sala de Despiece».
Це правильно.
Знаю, що з моїх уст звучить неправильно,
але якщо Мануель скаже, то звучатиме так.
Sala de Despiece.
Я не пробуватиму ще раз.
-Дай пальто. -Так.
-На гак для м'яса. -Поганих клієнтів так само?
Так, іноді.
Це експериментальний ресторан Хав'єра.
Наче лабораторія.
Схоже, наче ти прийшов на урок з хімії.
Ми використовуємо цю назву, «Sala de Despiece», яка значить
«кімната для нарізання»,
де нарізають і готують продукти для ресторанів чи ринків.
Для тебе особливе значення, ти з родини м'ясників.
Сім'я, так.
Схоже на тартар «збери собі сам».
Зараз ми покажемо вам, як зробити один із них,
а потім зробите самі.
Так. Що це?
Це тартуфата.
З чорних оливок, грибів та трюфелів.
Потім помідори, базилік і часник.
-Тепер скручуємо все. -Думаю, вам слід і моїми зайнятися.
Ви впораєтеся.
-Розмазати це. -Розмазуєш ось так.
-Помідор. -Горіхи.
-Розмазати. -Помідор.
Бачу оливкову олію.
Я шеф-кухар.
Ти…
Недостатньо туго, так?
-Я знаю, про що ти думаєш. -Так.
«Тут він не працював би», — ось про що.
-Не жахливо. -Непогано.
А тепер треба зробити так.
-Ага, гарний собі. -Так.
-Добре. -Цілий?
Цілий.
Ого, як смачно!
Знаєш, хто така Шарліз Терон?
-Так. -Якось була на ток-шоу
й сказала: «Якби могла, я б одружилася з іспанською їжею».
Може, з кухарем?
Ні. Мене не цікавить кухар. Вибач.
У цьому я її розумію. У мене медовий місяць з іспанською їжею.
Покажемо вам іберійську панчетту, що вкрита тростинним цукром.
-То ви карамелізуєте? -Ніби.
Це лише заради жиру.
Геніально.
Жовток, який готувався понад годину, фуа-гра міркуі.
-Тепер побачите, ми зробимо наче бонбон. -Так! Любите ви завиванці.
-Я завиваю все. -Ти виріс на завивних фруктах.
Так.
Це прекрасно.
Ви готуєте перед кожним клієнтом.
Так, звісно.
Ось яким має бути театр їжі.
Їжте все відразу й насолоджуйтеся.
Мало того, що кожен шматочок їжі просто дикий,
тут ще й такі милі люди, як Алва,
які знають і захоплюються вишуканими стравами, які готують.
Обслужила нас з такою добротою і теплом.
Краще не буває.
-Ой-ой, подарунок. -Гаразд.
Подарунок. Ла Коса.
-«Річ»? -Річ.
Як гадаєш, що це?
Думаю, це голова мого ворога.
Це величезний буряк?
Це величезний буряк.
Смажений чотири години на морській солі та купі трав,
а потім став схожим на м'ясо чи лосось.
Нарізаєте як м'ясо.
Так, як шинку.
-Як хамон, так. -Хамон.
Знизу — крем-фреш, кріп
і буряковий кисло-солодкий соус.
Гарна текстура.
Це смачно.
Кожен шматочок смачний, винахідливий і підштовхує до роздумів.
Це наче лабораторія. Білий прилавок.
Це світло.
І це дуже традиційно водночас.
-Інгредієнти. -Сальса… Так.
І спосіб поїдання більш…
-Цікавий. -Цікавий.
Дуже цікавий.
Гарне обличчя, коли щось приносите. Типу: «О, це сподобається!»
Бувайте, хлопці.
Бувай.
-Бувайте. -Бувайте.
-Смачно? -Неймовірно.
Добре.
-Бувайте! Привіт, бувай. -Бувай!
Я нікуди не йду.
Я закриваю заклад.
Ти з'їв весь десерт.
Вибач.
Привіт, ґуґл. Подзвони Ларрі.
-Ото ти красень! Привіт, Ларрі! -Привіт! Як ти?
Що в тебе там? Годинник суші позаду?
Саме так.
-Це чарівно. -Це саме…
Новинка від Bed Bath & Beyond, так.
Ти в Лос-Анджелесі, так?
Я в Лос-Анджелесі.
Я згадав, що ти був у одній з наших перших серій іншого шоу,
«Мені те ж, що й Філу», шоу PBS, коли відвідали Лос-Анджелес.
Були у фургоні з тако. Готували карніти цілий день.
-Добре було! -До речі,
знаєш, що в Іспанії дуже смачне?
Ти бачив, як вони зрізали з ноги?
Так, ми дивилися, як вони нарізали такі гарні шматочки.
-Так. Дуже гарно. -Хіба це не найкраще?
Повертайся, маленький.
А тепер іди сюди.
Ням-ням.
Нічого зайвого. Лише хліб і м'ясо.
Це правда.
Прекрасний багет, свіжий, хрусткий, м'який всередині.
Так.
І найкраща шинка у світі.
Ларрі, ти ж комік. У тебе є жарт для Макса?
Жарт про гольф,
і, гадаю, твоєму батькові сподобався б дух цього жарту.
Хлопець грає в гольф зі своєю дружиною на сільському полі.
Воно прекрасне.
Пагорби, зелена трава, усе таке пасторальне.
І якось він ударяє м'ячик вправо
від сараю, старого сільського сараю.
Він з дружиною йде туди, бачить м'яч і каже:
«Знаєш що, кицю? Я підніму м'яч,
кину на інший бік сараю, буде пенальті на один удар».
Вона каже: «А якщо просто відчинити двері сараю і вибити м'яч?»
«Ти хороший гравець. Ти зможеш, і не буде штрафного».
Він каже: «Гарна ідея».
Кладе м'яч, відчиняє двері, б'є по м'ячу.
На жаль, він трішки схибив, м'яч в одну стіну,
в іншу, улучає в трактор,
влучає дружині в голову, вона падає і помирає.
Через рік хлопець грає на тому ж полі.
Тепер він з другом. Не грав уже рік.
Він знову починає насолоджуватися.
Веселиться, а потім підходить до тієї ж лунки,
і б'є по м'ячу майже так само.
Він біжить туди. Друг поряд.
Він каже: «Я підніму м'яч,
візьму пенальті й кину його з іншого боку».
А друг каже: «Просто відчини двері
й вибий?»
«Ти хороший гравець. Навіщо тобі штрафний».
Каже: «Ні. Робив це минулого року. Не хочу повторювати всьоме».
Це не просто жарт про гольф. Я скажу, чому.
І моєму батьку сподобався б цей жарт, бо насправді це жарт про дружину.
Боже, от би познайомитися з ним.
-Подружилися б. -Добре, що команда посміялася.
-Команду треба смішити. -Сміх — це все, що в нас є.
На останок я прямую в Sacha,
інтимне бістро в Мадриді
з найвідомішою баскською кухнею в місті.
Я радий зустрітися з друзями, яких я завів дорогою:
Кармен, Феліпе.
Плюс три нові друзі: Гіллєрмо Саласар,
який гриз граніт у Gramercy Tavern у Нью-Йорку, та повернувся в Мадрид.
Хосе Карлос Капел
і його дружина Хулія Перес Лозано,
два відомі письменники й критики в цілій Іспанії.
І, нарешті, старий друг Генрі Тенні,
наш чудовий продюсер історії.
Він прийшов поглянути, як ми фільмуємо.
Вийшло в Мадриді.
Тост за Мадрид, який я обожнюю.
Він тепер у списку моїх улюблених міст.
Як встигаєте за ресторанами, які тут відкриваються?
Це неможливо.
Щодня їсте не вдома?
-Щодня. -Обід.
Як ти, друже?
Це шеф-кухар Саша Хормачіа,
власник і шеф-кухар ресторану.
Його унікальна особистість чудово впливає на вибір творінь.
Спершу хамачі та серце тунця на кавових банках.
Каже: «З будь-якої страви будь-якої країни можна зробити тапу одним жестом».
Це фантастика. Тепер це тапа.
Риба — це шматочок риби, а серце — це те, що натерте зверху.
-Вилікуване серце. -Так.
Ель-мадріґал поширений на Канарських островах.
Так.
Це чудово. Я в захваті.
Така свіжа.
Коли приходиш сюди, їси те, що хоче Сача.
-Без меню? -Так.
Можна замовити, але скаже: «Будете їсти не це».
-«Краще з'їж це». -Гарно.
Бо відчувається турбота.
-Устриці, так? -Так, це устриці, схожі на легкі огірки.
Так.
Філе, я люблю устриці.
Так! Прошу.
-А раніше? -Ні, скуштувала першу…
Хто познайомив вас?
-Філ. -Дякую!
-Будьмо! -За це.
За устриці!
Я боялася. Тепер — ні.
Їжа наближається.
-Ця страва культова. -Знаєш її?
Якщо це не їв, то наче тебе тут не було.
Це схоже на уні на равіолі.
Наповнена крабовим мусселіном, тоді смачна оливкова олія та уні зверху.
«Уні» — «трохи» іспанською.
Це смак Галісії.
-Галісія в роті. -Смачно.
Генрі?
Найкраща мить. Це повернеться до мене.
Я знаю, що коли кухарі на кухні,
вони дивляться, що повернеться на кухню, так?
Вони дивляться, скільки повертається. Я хочу, щоб Саша побачив цю тарілку.
Та це була чудова ідея, коли зробив це.
А як не робити?
Якби не було хліба, я б облизав миску.
Це так тішить.
Їжа фантастична.
Не знаю, чи ви це чули.
-Дозвольте бути першим. Він казав? -Це…
Ні.
Дали поганий відгук?
Багато років тому він дав йому не дуже хороший відгук.
Трохи розкритикував.
І я подумав: «Ого, мабуть, ворогують». Ні.
Ви, мабуть, дуже гарно написали, щоб не образити його.
-Так? І підбадьорливо. -У них хороші стосунки.
Він написав найкращий відгук, бо…
-Він був фотографом. -Так.
Він каже, що йому шкода, що присвятив стільки часу фотографуванню…
-Так. -…бо він би став чудовим шефом.
-А тоді він… -І він готував би більше.
Це рідкість. А ще, щоб ресторан
зізнався, що критик змінив життя…
Це урок.
Не будьте вузьколобими й не думайте, що знаєте все, бо може бути лихо.
Навіть для керівника мережі.
Він унікальний.
-Так. -Ми вже це казали.
Якби на цю сцену треба було накласти музику,
яку музику ви б наклали?
-Фламенко. -Фламенко.
-Можна. -Можна. Займуся цим.
Мені було так добре в Мадриді.
Ні разу не подумав, що щось несмачне.
Все було чудовим.
У такому старому місті є майстри,
але гарно, що воно досі може здивувати характером, чарівністю.
Немає нічого кращого, ніж подорожувати й заводити нових друзів, так?
Тут пречудово, і я не можу дочекатися повернення.
Ще щось буде?
Що це таке?
Це те, що ти ще не їв. Свиня.
-Частина свині, яку я ще не їв? -Так.
Що я казав про сюрпризи?
Це вухо.
-Це вухо? -Так.
Їй що, ведмідь на вухо наступив?
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Хто-небудь
Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хто-небудь, погодуйте Філа
Благаю, хто-небудь
Хто-небудь, погодуйте Філа
Хто-небудь, погодуйте його
Переклад субтитрів: Володимир Савельєв