DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Tady se prý natáčel ten slavný pochod uličkou hanby ze Hry o trůny.
Radím každému,
kdo musí projít uličkou hanby,
ať to udělá takhle.
Byla to dost hanba?
Chlapík, co má stále hlad,
po světě se vydal cestovat.
Chce osobně se přesvědčit,
jak vařit těstoviny, bůček, kuře, jehněčí.
Rád k vám přijede,
rád k vám přifrčí.
Rád vám zazpívá,
rád vám zatančí.
Smíchem nešetří,
pak si pobrečí,
na oplátku žádá jediné.
Nakrmte ho někdo…
Tak nakrmte,
nakrmte někdo Phila!
Nakrmte ho někdo hned!
CHORVATSKO
Chorvatsko.
Tohle slovo jsem si v hlavě vždy spojoval s válkou zmítanou zemí.
Bývalá Jugoslávie
se po dekádě brutálních svárů
rozdělila do několika zemí.
Ale od poloviny 90. let panuje v tomto balkánském státě
na Jadranu mír.
A neustále jsem slýchal o chorvatském pobřeží
posetém ostrůvky v třpytivém moři. Přímo naproti Itálii.
O historických městech s bohatou tradicí.
Samozřejmě to chci všechno vidět, a proto jsme tady.
Procestujeme celou zemi, abychom zjistili, jak to tu chodí.
Moje první zastávka je ve Splitu.
Jo. Tak se to město jmenuje.
Očividně jsme tu ponořeni do historie.
Vypadá to tu jako filmové dekorace.
Úchvatné.
A kdyby tu byla pekárna, bylo by to úplně dokonalé.
Krusčikova pekárna.
Kruščičova.
- Kruščičova pekárna. - Jo.
Kruščičova pekárna!
- Tady to je. - Zdravím.
Četl jsem, že tady byl
v 11. století klášter.
- Takže před tisíci lety? - Ano.
- Dobře ten prostor využíváte. - Ano.
Na čepici máte „dnes mám špatný účes.“
Víte, já…
Aha, to je vážně špaténka.
Ale mně to nevadí.
Můj otec měl taky holou hlavu,
a já ho měl přesto rád.
Když mi připravíte talíř
svých oblíbených pochoutek, tak je sním.
Bezva.
Jak se jmenuje tohle?
- Tohle? - Jo.
Tomu říkáme „viška pogača.“
Jak jinak.
Viška pogača?
V Kruščičově pekárně jsem si dal višku pogaču
a pak mi upadla čelist, když jsem to vyslovil.
Co chcete?
Tohle, tohle.
- Tamto? - Ano.
A pak ještě tuhle krásu.
Díky, příteli.
Moc mě těšilo. A účes máte perfektní.
Děkuju.
Koukněte na to.
Tohle je zatím vítěz.
Fajn, tak to byla snídaně. A teď…
půjdeme do Diokleciánova paláce.
Byl postaven pro císaře Diokleciána.
- Gordone. - Dobrý den.
Kupujete levanduli?
- Já… Čichněte si. Voní hezky. - To jo.
- Měl bych ji koupit pro ženu. - Prosím. To je pro…
Pro moji ženu?
- Ano. - Smím říct, že je ode mě?
Ovšemže ano.
Gordon mě před dvěma dny vyzvedl na letišti
a od té doby je můj věrný společník.
Consigliere.
- Consigliere. - Consigliere.
- Kam půjdeme? - No…
Dobře. Takže jsme v…
Tohle je vchod do Diokleciánova paláce.
- To, čemu říkáme „palác…“ - Jo.
…je vlastně celý původní Split.
Ano, původní město Split začalo růst uvnitř staré pevnosti.
Jsou tady čtyři vchody.
Jeden z moře a další v každé zdi.
- Tohle, tady uprostřed, je tohle. - Ano.
Ano.
To bylo jeho mauzoleum.
Ano, mauzoleum.
A v průběhu staletí se z něj stal kostel.
Neprocházíte se mezi ruinami,
ale mezi zachovalými stavbami starými tisíce let.
Četl jsem, že tuhle sfingu dostal Dioklecián
- darem z Egypta. - Ano.
Takže je z doby 2000 let př. n. l.
- Ano. - A jen si tu tak sedí.
Ano.
Je o tisíce let starší než tohle všechno.
Než Dioklecián.
Dostal ji jako dárek.
Páni. Překrásný prostor.
A nejspíš býval dřív i vymalovaný.
- Ano. - A tady se to všechno zřítilo.
- Vidíme jen holý skelet. - Ano.
Nejspíš to bylo z mramoru.
To jsou vnější zdi otočené k moři.
Vidíte, jaký tu vyrostl přístav?
Král měl krásný výhled.
Vlastně sem přišel na důchod.
Co vy a důchod?
Odejdu do něj dnes.
- Fakt? - Jo.
Tohle je mauzoleum.
- Ano. - Z něhož se stala katedrála.
Je to nejstarší katedrála v Evropě.
- V celé Evropě? - Ano.
Takže Dioklecián s katolíky normálně vycházel
až do konce své vlády. Pak je začal pronásledovat.
A pak zabil svatého Domnia, patrona Splitu.
Takže teď je to katedrála sv. Domnia.
- Tohle bylo pro Diokleciána? - Ano.
A ten nechal zabít muže, ze kterého se stal svatý.
Svatý patron Splitu.
A zabral Diokleciánovi mauzoleum.
- Chápete to? - „Postavil jsem katedrálu na tvém hrobě.“
- Jo. „Vykopl jsem tě z hrobu.“ - Dost dobrý.
- To ano. - Dobrý příběh.
A kdo by odolal věži postavené z pomsty?
Ale ušetřím vás funění a sípání
a ukážu vám to hezké.
Díky tomu výhledu teď vím,
že zbytek Splitu není jen palác. Jenom tak vypadá.
Palác s velmi dobrým jídlem.
Vy jste pan Burek?
Jo, my jsme St. Burek.
Svatý Burek?
- Jo. - Povýšil jste.
- Jo. - Jak se jmenujete?
- Tim. - Já jsem Phil.
Těší mě, pane.
Chci ochutnat burek, jaký jsem nikdy neměl.
Jaký máte nejradši vy?
- Já? Masový. - Dobře.
- Chcete zkusit i špenátový? - Jo.
- Dva. - Děkuju.
No nazdar.
Jejda. Už vidím, co se děje.
Jako obvykle jsem to přehnal.
Ale je to moje práce.
Hodně jídla na ochutnávání.
- Díky, příteli. - Chcete tašku?
Ne, sním si to rovnou tady.
Je to teplé!
- Jo. - Hodně teplé.
Sýr a špenát.
- V tomhle je sýr a… - Špenát.
To je slušný oběd.
Listové těsto s náplní je prastarý pokrm,
který sem před staletími přinesli osmanští Turci.
Je to šupinkovité, máslové, dobroučké pečivo.
Dobrota.
Díky, pane.
Burek!
Teď jdu na ten masový. Jste připraven?
Odjakživa.
Burku, řeknu ti jen tolik.
Burek!
To bych mohl obědvat denně.
- Denně? - Jo.
Opakujte po mně.
Burek!
Burek! Lidičky!
Kupte si burek!
Líbí se mi, jak to zní. Burek. Burek!
Co dalšího tu dobře zní? Podíváme se.
Všichni mi říkají, že si musím dát čevabčiči v podniku Kantun Paulina.
Co je to čevabčiči?
- Zdravím. - Já jsem Phil.
- Já jsem Andre. Těší mě. - Těší mě, Andre.
Doporučovali mi váš podnik.
Všichni říkají, že tu máte to nejlepší čevabčiči ve Splitu.
A já nevím, co to čevabčiči je.
- Čevabčiči je hovězí klobáska. - Vážně?
A na Balkáně je slavnější než hamburgery a cheeseburgery.
- Ten chleba je krásně měkký. - Ano.
- Doufám, že to oceníte. - Dobrou chuť.
Uvnitř té nadýchané měkké housky
jsou ty klobásky a lahodná omáčka a rajčata
a je to výborné!
Nejstarší burger.
- Nejstarší burger je čevabčiči. - Ano, pane.
To jsem nevěděl.
Chorvatsko!
Povídám: „Panebože,
to chorvatské čevabčiči je fenomenální!“ Jenže ono není chorvatské.
To je dobrota.
Je bosenské.
Čevabčiči.
Je dobré. Zbytek je mi fuk.
Vyřešte si svoje neshody,
ať si můžu vychutnat ten sendvič.
A teď dezert.
To je moc pěkné a sladké.
Speciálně pro vás.
Pro mě?
Levandulový citron? Ty příchutě vymýšlíte vy?
Jo.
Jste zmrzlinářský génius.
Můžu si tu jen tak sednout a kazit vám kšefty?
Bez splínu opouštíme Split a míříme na Hvar, který není moc daleko.
A takhle se tam dostaneme.
Je to jako Čelisti, ale bez vší té hrůzy.
Asi bych si měl sednout.
Jak tak sedím na palubě
a sleduju ten nádherný výhled,
říkám si,
že jsem možná měl moc čevabčiči.
Hvar je oblíbené místo a my jsme sehnali
poslední flek vedle ostatních lodí.
Takže když se chceme dostat na břeh, musíme skrz všechny projít.
Už chápu. Už vím, jak mám jít.
Další loď.
A teď jdu na další loď.
- Tohle je zábavní plavba? - Je tu skvěle.
Mám tu zůstat?
Tady se píše „mladý a zábavný.“
Mladý a zábavný.
Jedno z toho jsem.
Suchá zem.
Ráno na Hvaru.
Není to zlé.
Hvar je jméno města i ostrova,
na kterém leží. Je to důležitý přístav
na jadranské obchodní cestě z dob již před antickým Řeckem.
Jedno z nejstarších měst v Evropě
se nachází na ostrově u chorvatského dalmatského pobřeží
pouhých 160 kilometrů od pobřeží Itálie.
A dnes se setkám se starostou.
Se starostou Hvaru.
Jmenuje se Ricardo Novak a velkoryse souhlasil,
že mě tu trochu provede.
Všiml jsem si,
jak krásné, čisté a průzračné je tady moře.
Na ostrově nemáme žádný průmysl. Nemáme tu žádné splašky,
které by znečišťovaly moře.
- V moři jsem viděl ryby. - Jistě.
Hvar je také město
s největším počtem hodin slunečního svitu v Evropě ročně.
To jsem nevěděl. Páni.
Takže v Hvaru máte po celý rok
zaručené pěkné počasí.
Tohle je nejstarší část města.
Ano. Vidím tu benátský vliv.
Ano, strávili jsme 400 let pod Benátskou republikou.
Ano.
Jdeme do starostova oblíbeného podniku Konoba Menego.
Řekl jsem si, že by byl hřích nevyužít toho, že se mi starosta věnuje.
Tak jsem se ho vyptal na hojnost
tradičních dalmatských lahůdek.
Dobře, promluvme si o nočních hodinách.
- Takže já spím v hotelu. - Ano.
A zhruba kolem druhé nebo třetí hodiny ráno zvenku slyším:
„Ááá!“
- Lidi… - Lidi se baví.
My jsme turistické město.
Nemůžete na lidi tlačit a říkat jim: „Běžte domů. Běžte spát!“
Musíte jít ven flámovat s ostatními,
a ne spát v hotelu a ptát se, proč je ve tři hodiny ráno hluk.
Mám být součástí toho hluku.
To je jeho rada.
Dělá venku někdo hluk? Běžte ven a dělejte ho taky.
To je fantastická politická strategie.
Nemyslíte?
Hele, někdo mi hodil lejno na trávník. Hodím si tam ještě jedno.
A pak jsem konečně usnul
a v šest ráno se rozezněly
kostelní zvony.
- To je tradice? - Ano.
Každý den ráno se rozezní zvony v kostele.
Kolikrát by měly bít zvony v šest ráno?
Dám vám čas na rozmyšlenou.
Já jsem předpokládal, že šestkrát, abyste věděli, kolik je hodin.
A kolikrát bil ten kostelní zvon v neděli ráno?
Počítal jsem to.
Sto třicetkrát.
Ta kostelní věž je vedle mého domu,
a nikdy jsem ten zvon v šest ráno neslyšel.
Nikdy mě neprobudí.
Pane starosto, věřím v oddělení církve od spánku.
Jsme kousek od Itálie, takže není náhoda,
že tu mají gelato, a já jsem si dal za úkol, že všechny zmrzliny ochutnám.
Aha.
Dobrý den.
- Vy jste Lucy? - Ano, jsem.
Je to krásný podnik s krásnou majitelkou
jménem Lucy.
Je přímo na vodě.
Chcete ochutnat lískový oříšek z Piemontu?
Já mám rád všechno.
Pak vám doporučím lískový oříšek a citrónovou bazalku.
To asi sám nesním.
Kde je Angela? Angelo?
Angela je naše místní zprostředkovatelka.
Pojďte sem. Je to naléhavé.
Vím, že tvrdě pracujete, ale mám pro vás další práci.
- Dobře. - Jaké máte oblíbené příchutě zmrzliny?
Citron s bazalkou.
- Jo. - To je vtipné. Řekla přesně…
Dejte jí to. Máte ráda i lískooříškovou?
- Ano. - Dobře, dejte jí to,
a mně dejte dvě jiné příchutě.
- To je pro vás. - Díky moc.
- Není zač. - Chci vidět, jak se budete tvářit.
Dobře.
Zkuste čokoládovo-pomerančovou.
Dejte to sem. Tyhle nesmysly nepotřebujete.
- Dobře. - To je Angela. Je z Chorvatska.
- Takže je odolná. - Těší mě.
- Odkud jste? - Ze Splitu.
- Aha. - Ze Splitu.
To je fantazie.
Že ano?
Fantazie. Měl byste ochutnat.
Rád.
- Můžu od vás? - Zkusíte i jinou příchuť?
- Dvě příchutě. - Dobře.
Čokoládovo-pomerančová s rumem a rozinkami.
- Ochutnávala jste to někdy? - Ne.
- Moje oblíbená příchuť. - Nikdy.
Teď ji ochutnáte.
Božínku, to je dobrý. To musíte ochutnat.
Strašně dobrý.
Co vy na to, Phile?
- To bych si sám nedal. - Ne?
Nikdy.
V tom je krása tohohle pořadu,
že vám lidé dávají ochutnat různé věci.
A já je ochutnám a udělám tohle.
- Zatančím si s vámi. - To je běžné.
Taky z toho mám chuť tančit.
Tohle je běžná reakce.
- Jo? - Jo.
Tancovat ze zmrzliny.
Čokoládový pomeranč.
Všechno je tady krásné.
Řekl bych, že já jsem tady to nejošklivější.
- Ne. - Ano!
Ne, jsou horší věci.
Jsou i horší věci.
Nejlepší způsob, jak vytrávit tu zmrzlinu,
je vyšlapat k 800 let staré pevnosti s výhledem na celé město Hvar.
Loučíme se s Hvarem, nastupujeme na další loď
a jedeme na další ostrov.
Musím říct,
že po večeři se starostou,
kde jsem si stěžoval na hluk v ulicích, bylo včera v noci ticho.
Ale nevím, jestli jsem na to měl nějaký vliv.
Štáb snídá během plavby.
Jedeme kolem pobřeží do města Korčula.
A ze mě začíná být zkušený námořník.
Takhle budu vplouvat do všech měst.
Za to já nemůžu.
Korčula je ohromně idylická.
Je to taková malá bublina na kraji poloostrova,
která je téměř úplně obklopena mořem.
Takže si připadáte jako na malém ostrově v rámci většího ostrova.
Ale svůj pobyt zde zahájím na břehu
v bufetu, kde prý můžu sníst ježovek, co hrdlo ráčí.
Tak jsme tady. Je to tu pohádkově krásné.
Chcete to zkazit tím, že vlezu do vody?
Ivan a jeho bratr provozují restauraci,
kde podávají ježovky,
a dnes máme sraz, protože je expert
na podmořský lov ježovek.
Můj řidič Gordon říkal,
že zbožňuje, když mě můj bratr nutí do takových věcí. Říká:
„Když to pak sleduju, úplně cítím to utrpení.“
Jo?
Kdo mě zná, tak ví, že se nemůžu dočkat, až vlezu do vody.
Tohle je pytel na sbírání ježovek?
- Ano? - Ano.
Mám pravdu? A tyhle rukavice musím mít, když chci sebrat ježovku?
- Ano. - Aby mě nebodla a já neumřel.
- Ano. - Dobře.
Jdete se mnou, Ivane?
Ne, nechám vás jít samotného.
- Samotného? - Jo.
To je super nápad, když to dělám poprvé.
Ten obr mi říká: „Jen běž. Neboj. Běž.“
A kde je on? Na břehu, ani se nenamočí.
Sbírejte ty, co na sobě mají kameny.
Hledejte ty, co na sobě mají kameny. Co to vůbec znamená?
Musí to být samice.
Budou na sobě mít kameny. Chcete samice. Ne samce. Ne?
Vím o tom houby.
Vidím ji odsud.
- Ano? Tady? - Ano.
- Ta je dobrá? - Jo.
Dobře, jdu do toho. Musím být opatrný?
Buďte hodně opatrný, protože je to hodně nebezpečné.
Jasně.
Nedokážu… nedokážu se potopit.
Samice se kutálejí a nabalují na sebe kameny. Nevím, jak to dělají,
ale když se na ně podíváte, mají na sobě malé kamínky.
Samice se tak snaží schovat.
Bodla mě.
- Vážně? - Jo.
Ale nemusejí se schovávat.
Proč? Protože mají zbraně.
Bolí to.
Au.
„Ty rukavice mě ochrání?“
„No ano. Jistě. Do toho!“
„Je na to potřeba speciální grif?“
„Ne, prostě sbírejte.“
Ježovka. Bodla mě přes rukavici.
Ano. Podívejte se na můj prst.
A v tomhle prstu nemám bodlinu, ale krvácí.
Ano, krvácím.
Krvácím.
Sestro!
Díky.
- Natalie, sežeň líh a… - A postel v nemocnici.
Je to venku?
Nečekal jsem, že to skončí takhle.
A já jsem přesně tohle čekal.
- Pardon. - To je dobrý.
- Já musím. - Já vím.
Už předtím jsem byl akční hrdina.
Tohle jen upevní moji reputaci.
- Dobře. - Coby dobrodruha.
Fajn!
Nasaď si rukavice a do vody.
Nechci lhát.
Po tom ochromujícím zranění
jsem to ještě párkrát zkusil,
ale nedokázal jsem se potopit na dno.
Řekli mi: „Dej Richardovi svůj neopren, udělá ti dvojníka.“
Povídám: „Jsem pro všema deseti.
Ať za mě Richard pokaždé skáče, běhá a všechno ostatní.“
Takže tohle je Richard.
Pak jsem mu psal: „Jak to šlo?“ A on: „Ulovil jsem jich deset.“
Pokud jde o pobyt v přírodě, nejradši pobývám v obýváku.
Poté, co jsem riskoval život při lovu ježovek,
se nade mou Ivan slitoval a pozval mě do rodinné restaurace
v centru ostrova.
Páni.
- Nádhera! - Zdravím.
Ahoj, kluci!
- Vítejte. - Krásné místo!
- Vy jste Joncia? - Ano.
- Těší mě. - Já jsem Phil.
- Phil? - Ano.
Tohle je můj starší bratr Ivan.
- Přežili jsme. - Jo.
Takže vy jste mixolog.
Ano. Chystáme opravdu silný koktejl.
Silný koktejl pro velké kluky.
Pro velké kluky?
- Ano, s bourbonem. - Snad jednou budu velkej kluk.
A pak uděláme fíkový Old Fashioned.
Fíkový Old Fashioned?
Ano, z našich sušených fíků.
Už teď zírám, že vás to napadlo.
V hezčím baru jsem v životě nebyl.
Podívejte se na to.
Náš táta sem přišel před dvaceti lety.
Nebylo tu nic.
- Otevřeli jsme. Každý den bylo plno. - Páni.
- Je tu moc krásně. - Jo.
Sem bych chodil, i kdyby tu špatně vařili.
- Jo! - Jo.
- Vy pořád pracujete spolu? - Ano.
- Celý život? - Jo.
Se svým bratrem?
- Od prvního dne. - Nelezete si na nervy?
Není to normální.
- Není? - Ne.
- Může to být hrozné. - Ano.
Váš bratr vás může poslat do riskantních situací
a vykašlat se na vás. Zažil jsem to.
- To je fíkový Old Fashioned? - Jo.
Přátelé…
Na zdraví.
Aha.
Chutná?
- Váš bratr je machr. - Jo.
Můj bratr by to nesved.
Ale když si ještě loknu, budu ho mít radši.
Jo?
Což mi připomíná, že mám jisté nevyřízené účty.
Mám ji otevřít?
Hlavně se neporaňte.
Žádný strach.
Aha.
Co?
Dokonalé.
- Zkusíte to? Prosím. - Mám to udělat?
Jistě. Proč ne?
- Proč ne? Protože já… - Uprostřed.
- Přímo uprostřed. - Jo.
Ze strany. Bezva.
- Můžete? - Šmik?
Tři, dva, jedna.
- Silněji. - Jo.
Jo!
- No vida. - Přátelé!
Podívejte. Ta nemá chybu.
Krása.
- Sytě oranžová, tak to má být? - Jo.
Když má tuhle barvu,
- je chutnější? - Jo.
Prosím.
Pomsta nejlépe chutná na dobrém chlebu s olivovým olejem a špetkou soli.
Ujde to?
Bez chyby.
Páni.
- Ty jo! - Vidíte?
No tedy!
Naše vítězství oslavujeme
tradičním pokrmem z chobotnic, který se pomalu dusí pod železným zvonem.
A přidají se k nám jejich rodiče.
Dobrý den.
- Já jsem Phil. - Já jsem Žerko.
- Těší mě. - Jsem otec.
- Vy jste otec. - Ano.
- Takže tohle bude matka. - Ano.
Zdravím.
Panečku.
Říkáme tomu peka, což je název toho železného zvonu.
- Ano. - Tak se to tradiční jídlo jmenuje.
- Tenhle pokrm? - Ano.
Takže chobotnice s bramborem.
Chobotnice, brambory, papriky, cibule.
- A taky česnek. - Česnek nikdy neuškodí.
- Kapary a… - Olivový olej.
- Olivový olej a červené víno. - Červené víno taky?
Mami.
Panečku!
Dobře, příteli.
- Živjeli! - Živjeli!
Živjeli. Díky. Hvala.
To je taky dobrý.
Jste hrdá na své kluky?
Jste hrdá na své syny?
- Ano. - Ano?
Když jsme se ptali našeho táty, co chce k narozeninám,
říkával: „Jen dva hodné kluky.“
Vy vypadáte jako hodní kluci.
Kdy váš otec tenhle podnik založil?
Před 20 lety.
Aha. A co jste dělal předtím?
- Taxikáře. - Jo?
Taxikáře. A předtím byl námořník.
Námořník? Je to strašně dobré.
Dřív si lidé tohle jídlo vařili skoro každý den,
protože mohli pracovat v domě nebo na poli
a zároveň mohli připravovat jídlo pro celou rodinu.
Jo. Je to něco jako starodávný pomalý hrnec.
Pomalý hrnec. Ano.
Elektrický hrnec.
- Ano. - Ale historický.
Jo, všechny chutě a šťávy
se tam udrží.
Proč křičíme? Co jim říkáte?
Aby přinesli další víno.
To je dobrý důvod, proč křičet.
- Vy nepijete? - Ano, ale nestačím vám.
- Je to výborné víno. - Ano.
A velmi lehké.
Můžete ho vypít čtyři, pět lahví,
a nebude vás bolet hlava.
Vás nebude bolet.
Mě bolí hlava, jen na to pomyslím.
Letos na jaře
jsme já a můj kmotr vypili 22 lahví tohohle vína.
- Vypili jste 22 lahví vína? - Jo.
Musíte na ně být pyšná.
To je sen každé matky.
On je agresivní.
Agresivní?
Když pije, je agresivní.
Vyvoláváte rvačky?
Jo. A když hodně pije náš otec…
- Ano? - Začne zpívat.
- Fajn. - Staré písně.
- Ano, o lásce, o… - To je hezké.
O čem ta píseň je?
„Moje nejmilejší,
„když tě vidím…“
No…
„Musím pít.“
„Musím se napít a bojovat.“
Na zvony si tu potrpí.
Když cestuju, rád se setkávám s místními lidmi.
A mám to štěstí, že jsem na Korčule poseděl se dvěma milými rodinami.
Jedeme ven z města do kopců do podniku Konoba Mate.
No to je krása.
A krásná rodinka k tomu.
Konoba znamená „restaurace.“
„Mate“ je přezdívka jejich táty.
- A ty jsi? - Anna.
Anno, těší mě.
A ty jsi kdo?
Lucia.
Lucio, já jsem Phil.
Díky.
- Kdo je tenhle chlapák? - Aruk.
Aruku, ahoj, já jsem Phil.
Anna, samozřejmě.
- Další. - Těší mě.
Ještě nevím.
Řekli mi,
že může porodit klidně zítra.
Napadlo mě: „Proč ne dnes?“
Aspoň to trochu oživíme. Možná ze mě bude doktor Phil.
Díky moc za pozvání.
Připravili jsme vám nějaké jídlo.
Co máš ráda ty?
Makaróny.
Cože?
Makaróny. Má ráda makaróny.
Já dělám totéž.
Makaróny.
Dobře. Stačí.
- Dobrý? - Díky.
Díky za pozvání. Všechno jídlo je z vaší farmy?
- Je to tak? - Ano.
A jak dlouho tu restaurace Mate je?
Přes 20 let. Vznikla v roce 2000.
Živjeli.
- Živjeli. - Živjeli.
Je tohle dobré?
Já nevím.
Já taky ne, tak to ochutnáme společně.
- Takže vidím fík. Fíky máme rádi, ne? - Ano.
Šunku taky, ne?
Všechno tady máme rádi,
takže to bude dobré.
- Ano. - Raz, dva, tři…
Co ty na to?
Je třeba zkoušet nové věci. To je náplň mojí cesty.
Nikdy jsem ve vaší zemi nebyl.
- Snad vám to chutná. - Ukrutně!
Páni.
Tohle je pašticada, tradiční jídlo.
Tohle jsou ručně válené makaróny s divokým fenyklem, rajčatovou omáčkou
a ravioli s kozím sýrem.
Podívejte. Dnešní menu je ochutnávka těstovin.
Ty bláho.
Výborné těstoviny.
Tohle máš ráda.
Máš ráda všechny ty těstoviny?
Lucio, cos to udělala s tím chlebem?
- A teď dezerty? - Ano.
Dobře.
- Zdravím. - Tady doleva. Sem.
Sem? Tam se nedívám.
Vypadá to fantasticky.
Nedívám se tam, abych tu nechtěl zůstat.
- Opice? - Jo. Mám opice.
Tři opice.
Opice nedostanou dorty.
Opice nedostanou dorty?
Tak to už nejsem opice.
Dezert.
- Tady jsou zákusky. - Ano.
- Dám si… - Ne!
- Jejda. - Ajaj!
Vidíš, jak to končí?
Jo! Tak dobře.
Hm!
- Dobrota. - Okvětní lístky růží.
Ano?
- Prosím. - Děkuju.
- Než to zbaští děti. - Ano.
On chce tohle, že jo?
- Mám ochutnat, jestli je to v pořádku? - Ano.
To je ta slavná bazalka?
Ne, to je verbena citronová.
Verbena citronová. Ta chutná všem.
Včetně mého kamarádíčka. Uvidíme, jestli na něj zbyde.
Lucio.
Tohle je poprvé.
Ještě nikdy mi u večeře nehrozili nožem.
Do naší poslední zastávky,
do historického města Dubrovníku, dojedeme autem po pobřeží.
Takže teď jsme v Dubrovníku,
který proslavil nějaký ten seriál bůhví o čem.
Přesvědčte se sami, protože se vrátíte v čase.
Je to město uvnitř hradební pevnosti, je to hrad.
Bylo postaveno mezi 11. a 13. stoletím.
Ano, tak dlouho jim trvalo, než to všechno postavili,
protože neměli elektrické nářadí.
Jen si tu dřinu představím, už mám hlad.
Chorvatský sendvič se šunkou a sýrem to spraví.
Bon appétit.
OBCHOD PROHLÍDKY A VYJÍŽĎKY
Dobrý den.
Prý si mám dát chobotnicový burger. Je to tak?
- Ano, už ho tu máte připravený. - Vážně?
- Ano. - To je ten burger?
Tohle je degustační prkénko.
Je to nejlepší způsob, jak ochutnat všechno z jídelního lístku.
Ale tohle je burger s chobotnicí.
- To je můj první chobotnicový burger. - Ano.
- Hm! - Chutná?
Já věděl, že bude dobrý.
Hm!
Jsem z něj nadšený.
Smažené kalamáry.
Nesmírně mě těšilo.
- Vezmu si dvě na cestu. - Dobře. Nashle. Hezký den.
Čau! Mějte se.
Dubrovníku, ty mi děláš radost.
- Dobrý den, jak se máte? - Dobře, a vy?
Dobře.
Aha!
- Dobrý den. - Užíváte si to?
Ano. Vždycky.
Ahoj, pejsku.
Co by mohlo tenhle den ještě vylepšit?
Uhádli jste.
Hm!
Chtěli jsme odněkud sledovat západ slunce.
A pak řekli: „Chcete jít do baru Buža?“
Co je to? Buža znamená „díra ve zdi.“
Doslova díra ve zdi. Tohle je ta díra.
Můžeme?
Hurá! Mazel tov!
A teď se podíváme, jestli je naživu. Je naživu.
Google. Videohovor s Gilbertem.
- Konečně! Ahoj. - Ahoj.
Kde jsem tě zastihl?
Ty jsi ve skříni?
- Ne, tam mám kostlivce. - Vylezl jsi ze skříně?
A žena tě zas zahnala zpátky?
Jo, přesně tak.
Já jsem v Chorvatsku. Byls někdy v Chorvatsku?
Co je to Chorvatsko?
Představ si, že tady je Itálie, tady máš Jaderské moře
a přímo naproti je Chorvatsko.
Je tu překrásné pobřeží
a spousta malých ostrůvků, po kterých pendlujeme.
Mám dojem, že to by mě nebavilo.
A co je pro tebe ideální dovolená?
Moje ideální dovolená je to, když nemám žádný představení
a ležím na gauči s ovladačem od televize.
Jednou jsem měl hrát v nějakém klubu na Havaji.
- Ano? - A měl jsem z toho hrůzu.
A pak mi zavolali, že ten resort prodali jiné firmě,
takže celej ten kšeft padl
a já byl šťastnej jak blecha.
Takže nejradši máš zrušená představení?
Ano.
Vidíš, proto tě lidi tak zbožňujou, Gilberte.
Ztělesňuješ radost z vystupování.
Děláš to z lásky.
Víš, na co je teď čas?
- Je čas na vtip pro Maxe. - Aha!
Máš vtip pro Maxe, který by se mu líbil nebo by ho i sám vykládal?
Takže židovskej vtip?
Tak tomu neříkáme, Gilberte, ale ano.
Aha. Dobře.
Malej kluk přijde ze školy a povídá:
„Mami, dostal jsem roli ve školní hře!“
Matka na to: „A jakou roli hraješ?“
On říká: „Hraju židovského manžela.“
A matka řekne:
„Vrať se a řekni učitelce, že chceš mluvenou roli.“
To sedí. Řekni mi ještě jeden. Znáš jich fůru. Zbožňuju je.
Dobře.
Goldstein a Goldberg jsou obchodní společníci.
Jednoho dne Goldberg onemocní a sanitka ho odveze do nemocnice.
V té nemocnici umře.
Goldstein volá do nemocnice a povídá: „Jak se daří panu Goldbergovi?“
Řeknou mu: „Je nám moc líto, ale váš společník Goldberg zemřel.“
Další den volá Goldstein do nemocnice zas.
Povídá: „Jak se daří mému společníkovi Goldbergovi?“
A oni řeknou: „Nevíme, jestli jsme vám to řekli dost jasně,
ale váš společník Goldberg zemřel.“
Další den volá Goldstein do nemocnice zas.
Povídá: „Jak se daří mému společníkovi Goldbergovi?“
A oni na to: “Už jsme vám dvakrát řekli, že zemřel.
Proč pořád voláte?“ A on řekne: „Nemůžu se té zprávy nabažit.“
To je skvělý. A ty to umíš vyprávět nejlíp ze všech.
Jsem ti moc vděčný. Díky, Gilberte.
Měj se.
Tohle je můj poslední den v Chorvatsku
a hned za městem je ideální podnik na poslední hostinu. Gverovič-Orsan.
Je v rajské lokaci a jídlo tomu odpovídá.
Tohle je jedna z nejlepších mořských restaurací na světě.
Přesně tak.
Mám na vás otázku.
- Jakou? - Je tohle místo skutečné?
Myslím, že někdy je to jako z počítače.
Je to simulace, že ano? Pokud je tohle Matrix, nevadí mi to.
Ochutnáte to víno? Tohle je nejstarší chorvatská odrůda.
- Ano? - Přivezli ho Řekové v roce 1200 př. n. l.
- Páni. - To je, co?
To je můj ročník.
Prosím.
Když jste v Chorvatsku…
Vy jste mi dopřál.
- Jak se jmenujete? - Ante.
Já jsem Phil.
- Těší mě. - Mě taky, příteli.
Dobrý den.
Donesu vám moře.
- Donesete mi moře? - Jo.
No tohle.
Proč mi nesete moře?
Na omytí ústřic.
Je to rodinný podnik. Matka a dcera, super tým.
Neya a Etta.
Jsme tady od roku 1966.
Podnik založili moji prarodiče. „Orsan“ je italský výraz pro garáž pro lodě.
- Aha. - Takže…
Dobře, ochutnám ústřici.
Anna říkala, že to bude sladké i slané zároveň, ne?
A má pravdu.
Anno, to vy jste mi říkala o těch ústřicích, že?
Že jsou to nejlepší ústřice?
Ne, jsou odporné. Promiňte. Radši je sním sama.
- Nechte těch legrácek, Anno. Posaďte se. - Dobře.
- Ano. - A najezte se se mnou.
Co vy na to?
Ochutnala jste ten domácí chléb?
Nemůžete se živit ústřicemi.
- Páni. - Nebo můžete.
Kde je Saša? Sašo, pojďte sem.
- Už jste jedl ústřice? Určitě ano. - Ano.
Anna je naše spojka v Dubrovníku. A Saša je náš místní kameraman.
- Byli jste na nás moc hodní. - Dělit se je hezké.
Nejen na mě, ale na celý štáb.
Bůhvíproč si vás oblíbili.
- Mě? - Jo, nechápu to, ale…
- Proč? - Já…
Na cestování mám nejradši
objevování nových míst, o nichž jste nic netušili
a nenapadlo by vás do nich jet.
Ale lepší místo snad neexistuje. Líbí se mi…
ta čistá voda, to skvělé jídlo, skvělí lidé.
- Díky. - Jsem moc šťastný.
Hele, něco se děje.
Uhádnete, co to je?
- To je ropušnice? - Ano.
- Moje oblíbená ryba. - Vážně?
Moje oblíbená ryba? Ano, je to moje oblíbená ryba.
Ropušnice. Vyskytuje se ve Středomoří a na Jadranu
a až tudy pojedete, rozhodně doporučuju.
Je to jedna z nejlepších ryb na světě.
- Ropušnice. - Jo, vypadá…
Vypadá dost strašidelně.
Bon appétit.
Je mi líto, ale lepší ryba neexistuje.
- Tohle je černé rizoto, naše specialita. - Páni.
Rozmyslel jsem si to. Už vás tu nechci.
Dobře. Pardon.
Můžu vás obsloužit? Dostal jste mušli? Ne.
- Já nechci. - Nelžete.
Tak jo. Jdeme na to.
V tomhle podniku…
bylo všechno naprosto dokonalé,
a pokud tam nepojedete, lámu nad vámi hůl.
A totéž platí o celém Chorvatsku.
Takže, děcka, pokud sháníte první dovolenou,
jako když mi bylo 23 a byl jsem švorc
a bydlel jsem v ubytovnách a v penzionech a bylo to to nejlepší období mého života…
Na první dovču se nezapomíná.
Smím vám pro vaši první dovču navrhnout Chorvatsko?
Proč? Protože je tu stejně krásně
jako v Itálii nebo na jiných romantických místech, kam se běžně jezdí,
ale v některých částech Chorvatska
to máte za polovic.
Lidé tady vědí, jak málo stačilo, aby to všechno zničila válka.
Takže teď si to zuřivě brání.
Ale nezatvrdili se kvůli tomu, právě naopak.
Ostrov za ostrovem, město za městem, Chorvatsko má stále co nabídnout.
To, kde jsme, kdo jsme,
zdejší počasí, teplota vína, chuť ústřic
a pohostinnost by nemohla být lepší.
Lepší to být nemůže.
A když nepřestanu jíst, možná mě nebudou moct vyhodit.
VĚNOVÁNO GILBERTOVI
Překlad titulků: Petr Putna