ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Саме тут знімали сцену «Шлях ганьби» з «Гри престолів».
Моя порада всім,
на чию долю теж випаде шлях ганьби,
зробіть це таким чином.
Повна ганьба, так?
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість
Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хтось, нагодуйте Філа
Хтось, нагодуйте його
ХОРВАТІЯ
Хорватія.
Це слово викликало єдину асоціацію — розірвана війною земля.
Колишня Югославія,
яка розпалася на кілька країн
після десятиліть ворожнечі.
Але із середини 90-х у цій країні на Адріатичному морі
панує мир.
Усі божеволіють від хорватського узбережжя,
усіяного островами, і блискучого моря. Зовсім недалеко від Італії.
Стародавні міста з традиціями.
Звісно, я теж хочу це побачити. Саме тому ми тут.
Щоб проїхатися і розвідати що тут до чого.
Перша зупинка — місто Спліт.
Так. Ви правильно почули. Спліт.
Тут повертаєшся у стародавні віки.
Наче кіномайданчик «Юніверсал Студіос».
Дух захоплює.
Єдине, чого бракує, —
це пекарня.
Пекарня «Крусчик».
Крушчич.
-Пекарня «Крушчич». -Так.
Пекарня «Крушчич»!
-Ось ми й прийшли. -Привіт.
Я щойно прочитав, що це місце
було монастирем в XI столітті.
-Тисячу років тому? -Так.
-Ви тут гарно все облаштували. -Так.
На кепці написано «День невдалої зачіски».
Ну…
Так, невдала зачіска.
Так, але мені норм.
Тату так само не пощастило,
але я його любив.
Виберіть для мене вашу улюблену випічку, і я все з'їм.
Добре.
Як це називається?
-Це? -Так.
Ми називаємо це «вішка погача».
Ну, звісно
Вішка погача?
Я скуштував вішку погачу в пекарні «Крушчич»
і зламав язика, намагаючись це вимовити.
Яку?
Цю, цю.
-Цю? -Так.
І ще цю штуку.
Дякую, мій друже.
Радий знайомству. І у вас ідеальна зачіска.
Дякую.
Лише погляньте.
Поки що це найсмачніше.
Добре, це був сніданок. А далі…
Палац імператора Діоклетіана,
який для нього ж і збудували.
-Гордоне. -Привіт.
-Купуєш лаванду? -Так.
-Понюхай. -Як приємно.
-Треба купити дружині. -Тримай. Це для…
Моєї дружини?
-Так. -Можна я скажу, що це від мене?
Звісно, можна.
Отже, Гордон зустрів мене в аеропорту два дні тому
і став моїм вірним супутником.
Консильєрі.
-Консильєрі. -Консильєрі.
-Куди підемо? -Ну…
Отже, ми стоїмо біля…
Так, це вхід до палацу Діоклетіана.
-Ми називаємо це місце палацом… -Ага.
Але це і все старе місто Спліт.
Місто Спліт почалося зі старої фортеці й розрослося далі.
Є чотири входи.
З кожного боку фортеці. Один веде в море.
-Тут, у центрі. Ось ця споруда. -Так.
Так.
Це був його мавзолей.
Його мавзолей.
А через кілька століть він став церквою.
Ви гуляєте не серед руїн,
а серед цілих споруд, яким уже тисячі років.
Цього сфінкса подарували Діоклетіану.
-Привезли із самого Єгипту. -Так.
Тобто йому 2000 років до н. е.
-Так. -І його просто тут поставили.
Саме так.
Йому вже було тисяча років до того.
До Діоклетіана.
Він отримав сфінкса в подарунок.
Ого! Яке гарне місце.
І, мабуть, було розмальовано раніше.
-Так. -Тут усе обсипалося.
-Наче оголився скелет. -Так.
Певне, усюди був мармур.
Ці стіни виходять на море.
Бачиш, який був величезний порт?
У короля був гарний вид.
Він тут провів свою старість.
-А ти коли підеш на пенсію? -Сьогодні ж.
-Правда? -Так.
Це мавзолей.
-Це мавзолей. -Який став собором.
Найстарішим собором у Європі.
-У всій Європі? -У всій.
Спершу Діоклетіан ставився
до католиків нормально,
але наприкінці правління почав їх переслідувати.
А потім він стратив Дує, який став святим і заступником Спліта.
Отже, тепер це собор Святого Дує.
-Це був мавзолей? -Так.
Діоклетіан убив чоловіка, який став святим.
Святим заступником Спліта.
А це мавзолей Діоклетіана. Ха-ха!
-Уявляєш? -«Я побудував свій собор на твоїй могилі».
-Саме так. «Я дав тобі копняка». -Дотепно.
-Люблю гарні історії.
Звісно ж, я видерся на вежу, збудовану заради помсти.
Я врятую вас від хекання і покажу лише гарний краєвид.
Це того варте, бо я бачу,
що решта Спліту — це зовсім не палац, хоча й схожа на нього.
На палац із дуже смачною їжею.
-Ви містер Бурек? -Це «Святий бурек».
«Святий Бурек»?
-Так. -Вас підвищили.
-Так. -Як вас звати?
-Тім. -Тім. Я Філ.
Дуже приємно.
Хочу нарешті спробувати бурек.
А які ви любите?
-Я? М'ясні. -Гаразд.
-А зі шпинатом зробити? -Так.
-Два. -Дякую.
Ой лишенько.
Ой. Погляньте, що коїться.
Я замовив забагато, як завжди.
Але це моя робота.
Сила-силенна їжі.
-Дякую, мій друже. -Пакет, сер?
Ні, я з'їм їх прямо тут.
Вони теплі!
-Так. -Дуже теплі.
Сир і шпинат.
-Цей із сиром… -І шпинатом.
Нічого собі. Цілий обід.
Начинка, загорнена в тісто філо.
Стародавня страва, завезена сюди ще турками-османами.
Схоже на масляну випічку з листкового тіста.
Це шедевр.
Дякую, сер.
Бурек!
А тепер м'ясний.
-Готовий? -Завжди готовий.
Бурек. Повторити ще раз?
Бурек!
Я б щодня так обідав.
-Щодня? -Так.
А тепер разом.
Бурек!
Бурек! Народ!
Кому бурек?
Смачно звучить. Бурек!
Бурек!
Що ще тут є смачненьке? Ходімо.
Мені порадили зайти у «Кантун Пауліну» і скуштувати чевапі.
Яке таке чевапі?
-Привіт. -Привіт, я Філ.
-Я Андре. Радий знайомству. -Навзаєм, Андре.
Я чув про ваш ресторанчик.
Усі кажуть, що тут найкращі чевапі в Спліті.
Але я не знаю, що таке чевапі.
-Чевапі — це ковбаска з яловичини. -Ага?
На Балканах ця страва популярніше за гамбургери та чизбургери.
-Хліб такий ніжний й м'який. -Так.
Ви лише зацініть цю красу.
Смачного.
М'який хліб, наче хмаринка,
з ковбасками всередині, чудовим соусом і помідором.
Божественно!
Найдавніший бургер.
-Найдавніший бургер — це чевапі. -Так, сер.
Не знав про це.
Хорватія!
Я такий: «Господи,
ці хорватські чевапі просто диво якесь!» Але вони не з Хорватії.
Ох і смакота.
Вони з Боснії.
Чевапі.
Вони смачні. Байдуже звідки.
Люди, вгамуйтеся вже,
щоб я міг спокійно з'їсти сендвіч.
А тепер десерт.
Гляньте, як гарно. Яка милота.
Лише для тебе.
Лише для мене.
Лавандово-лимонний? Ви придумали ці смаки?
Так.
Ви геній морозива.
Повідлякую трохи покупців, сидячи на підлозі. Добре?
Ми залишаємо Спліт і рушаємо до Хвара, де немає жодної хмари.
А ось і наш транспорт.
Як у «Щелепах», але без кровопролиття.
Краще мені сісти.
Сиджу я на цій палубі,
дивлюся на приголомшливий краєвид
і думаю,
я все-таки з'їв забагато чевапі.
Хвар — популярне місто. І ми зайняли
останнє місце на стоянці для човнів.
Тож, аби потрапити на берег, я мав пройти крізь усі човни.
Я зрозумів, як треба проходити.
Ще один човен.
Наступний човен.
-Ну як, веселий круїз? -Абсолютно.
Можна з вами?
-Тут написано «Молоді й веселі». -Молоді й веселі.
-Друге про мене. -І перше теж.
О, тверда земля.
Ранок у Хварі.
Непогано.
Хвар — це назва міста й острова, на якому воно стоїть.
Це важливий порт, який існував задовго до Стародавньої Греції.
У самому серці Далмації на хорватському узбережжі
розкинулося одне з найстаріших міст Європи.
Лише за 160 км від узбережжя Італії.
Сьогодні я зустрічаюся з мером.
З мером Хвара.
Його звуть Рікардо Новак, і він ласкаво погодився
показати мені місто.
Тож я не міг не помітити,
наскільки гарне, чисте й прозоре тут море.
На острові немає заводів, тож стічні води й відходи
не забруднюють море.
-Я бачу, як плаває риба. -Так.
Також Хвар — це місто
з найбільшою кількістю сонячних днів на рік у Європі.
Я цього не знав.
Тож у Хварі завжди гарна погода
протягом усього року.
Це найстаріша частина міста.
Так. Тут відчувається вплив Венеції.
Ми були в складі Венеційської республіки понад 400 років.
Так.
Ми йдемо в «Коноба Менеґо», улюблений ресторан мера.
Я подумав, що варто скористатися такою нагодою.
Тож я влаштував допит
щодо традиційних делікатесів Далмації.
У мене запитання про нічне життя.
-Тож я сплю в готелі. -Так.
Десь о другій чи третій ночі я чую з вулиці:
«А!»
-Так, люди… -Люди розважаються.
Це туристичне місто.
Не можна всіх розігнати й сказати: «Ідіть додому спати!»
Треба було вийти надвір і приєднатися до них,
а не спати в готелі і ображатися на шум о третій ночі.
Я мав сам почати шуміти.
Оце так порада.
На вулиці галас? Іди надвір і нароби ще більше галасу.
Це просто фантастична політична стратегія.
Правда ж?
Гей, хтось насмітив на моєму газоні. Іди й насміти ще більше.
А коли я нарешті заснув,
о шостій ранку —
церковні дзвони.
-Так заведено? -Авжеж.
Щоранку мають дзвонити церковні дзвони.
Скільки разів мають подзвонити в дзвони о шостій ранку?
Дам вам час на роздуми.
Я хотів сказати шість. Щоб люди знали,
котра година.
Скільки разів дзвонили в цю неділю вранці?
Я порахував.
Сто тридцять.
Я живу прямісінько біля дзвіниці
і ніколи не прокидався від дзвонів уранці.
Я просто сплю.
Пане мер, церква і сон мають бути відокремлені.
Є дещо, що нагадує про Італію, яка тут недалеко.
Це джелато. Моя нова місія — скуштувати всі смаки.
Ага.
Привіт.
-Ви Люсі? -Так, я Люсі.
Лише погляньте на цю красуню
Люсі, власницю кафе, розташованого прямо на воді.
Може, фундук із П'ємонту?
Я все люблю.
Тоді пропоную скуштувати фундук із лимонним базиліком.
Допомога не завадить.
А де Анджела? Анджело?
Анджела — наша місцева помічниця.
Сюди. Це терміново.
Ти й так багато працюєш, але без тебе ніяк. Допоможеш?
-Гаразд. -Які смаки джелато ти любиш?
Лимонний базилік.
-Так. -Цікаво. Вона теж пропонує мені…
Добре, одну кульку. А як тобі фундук?
-Так. -Гаразд, дайте їй цю порцію.
А мені два різні смаки.
-Це вам. -Дуже дякую.
Будь ласка. Хочу бачити твій вираз обличчя.
Гаразд.
Скуштуйте шоколадний апельсин.
Дай-но сюди. Тобі це не потрібно. Зайвий мотлох.
-Гаразд… -Це Анджела. Вона з Хорватії.
-Суворий критик. -Дуже приємно.
-Звідки ви? -Я зі Спліта.
-Чудово. -Зі Спліта.
-Фантастика. -Правда?
Просто фантастика. Ви маєте це скуштувати.
Обов'язково.
-Поділишся? -Ви хочете два різні смаки?
-Два різні смаки. -Добре.
Шоколадний апельсин із ромом і родзинками.
-Ти куштувала ром із родзинками? -Ні.
-Один із моїх улюблених. -Ніколи.
Зараз скуштуєш.
О господи. Це блаженство. Скуштуйте.
Так смачно.
Що скажете, Філе?
-Сам я б це не вибрав. -Так.
Ніколи.
Найкраще в цьому шоу — це те,
що тобі дають куштувати неймовірні смаки.
Я їх куштую і роблю ось так.
-Я приєднаюся. -Так, люди танцюють.
Для цього є особливий танець.
Так, це звичайна реакція.
-Правда? -Так.
Танці, щоб спалити калорії.
Шоколадний апельсин.
У вас тут усе таке гарне.
Я б сказав, що лише я псую гарну картинку.
-Ні. -Так!
Ні, існують і гірші речі.
Існують і гірші речі.
Найкращий спосіб спалити калорії —
зійти на башту 800-річної фортеці з видом на все місто Хвар.
Ми прощаємося з Хваром, сідаємо на човен
і пливемо на інший острів.
Треба зазначити, що після
розмови з мером
про галас надворі
минулої ночі було тихо.
Тож, може, це моя заслуга.
Сніданок зі знімальною командою.
Вниз уздовж узбережжя до Корчули.
А мені починає подобатися вдавати моряка.
Треба заходити так у кожне місто.
Це він винен.
Корчула — ідилічне місто.
Ніби бульбашка в кінці півострова,
яка майже повністю оточена водою.
Це наче крихітний острів, який є частиною більшого острова.
Я розпочинаю візит тут, на березі,
який мені описали, як шведський стіл із морськими їжаками.
Гаразд, ми на місці. Краса просто неймовірна.
Ти точно хочеш, щоб я зіпсував цю ідилію?
Іван із братом володіють рестораном,
де подають морських їжаків.
Ми з ним зустрілися сьогодні, бо він експерт
з пірнання за морськими їжаками.
Мій водій Гордон
любить, коли мій брат змушує мене робити такі речі. Він каже:
«Бо коли дивлюся шоу, то відчуваю твої страждання».
Невже?
Я прямо вмираю, так мені хочеться пірнути в море.
Це мішок, щоб туди збирати морських їжаків?
-Так? -Так.
Правильно? А це рукавички, в яких я маю збирати їжаків?
-Так. -Щоб не померти від отрути.
-Так. -Добре.
Іване, хіба ти не зі мною?
Ні.
Відпущу тебе самого.
-Самого? -Так.
Чудова ідея — відпустити новачка самого.
Цей велетень каже мені: «Іди. Усе гаразд. Іди».
А де він сам? Стоїть на березі, сухий.
Треба вибирати
їжаків із камінням.
«Шукай їжаків із камінням».
Що це означає?
Це має бути самиця.
Зверху каміння. Потрібна самиця, а не самець.
Що? Я взагалі не в курсі.
Я бачу одну.
-Тут? Ось тут? -Так.
-Ця підходить? -Так.
Гаразд. Я пірнаю. Це безпечно?
Будь обережний, бо це дуже-дуже небезпечно.
Гаразд.
Я не… Не можу дістатися дна.
Очевидно, самиці котяться по дну і збирають камені. Не знаю як, але
зверху на панцирі в них маленькі камінці.
Так вони намагаються сховатися.
Мене вжалили.
-Справді? -Так.
Даремно вони ховаються.
Чому? Бо в них є зброя.
Боляче.
«Ці рукавички?»
«О так. Те, що треба. Пірнай!»
«Може, є якийсь інструмент-хапач?»
«Ні, бери руками».
Вжалив прямо крізь рукавичку.
Так.
Так. Гляньте на палець.
Тут жала немає, але йде кров.
Так, я стікаю кров'ю.
У мене кров.
Медсестро!
Дякую.
Наталіє, потрібен алкоголь і…
Лікарняне ліжко.
Витягли?
Не думав, що все так скінчиться.
А я знав це напевно.
-Вибачте. -Нічого.
-Але я мушу. -Я знаю.
Слухайте, до цього я грав у бойовиках.
Це лише підкріплює мою репутацію.
-Окей. -Як шукача пригод.
Нарешті.
Одягай рукавички й пірнай.
Не хочу вам брехати.
Після жахливої травми
я пірнав іще кілька разів,
але не допірнув. Плавав ніби поплавець.
Вони сказали: «Віддай усе Річарду. Хай буде твоїм дублером».
Я такий: «Я за. Хай так буде завжди».
Щоразу, коли я маю стрибати чи бігати, хай це робить він.
Отже, це був Річард.
Я його спитав: «Як улов?» А він такий: «Десять штук».
Мушу визнати, як на шукача пригод, я все-таки домосід.
Після небезпечної ловлі морських їжаків
Іван зглянувся і запросив мене у свій сімейний ресторан
на обід у самому серці острова.
Ого.
-Дивіться! -Привіт.
Привіт, хлопці!
-Ласкаво просимо. -Яка краса!
-Ти Джакша? -Якша, так.
-Дуже приємно. -Я Філ.
-Філ, добре. -Привіт.
Це мій старший брат Іван.
-Ми вижили. -Так.
А ти міксолог.
Так. Ми готуємо дуже міцний коктейль.
Для справжніх чоловіків.
Чоловічий коктейль?
-З бурбоном. -Може, і я стану чоловіком.
А потім зробимо «олд фешен» з інжиром.
-«Олд фешен» з інжиром? -Так, з нашим сушеним інжиром.
Ти вже мене вразив до глибини душі.
Кажу вам, це найкращий бар, який я лише бачив.
Аж дух перехоплює.
Наш тато приїхав сюди 20 років тому.
Тут не було нічого.
-А тепер у нас повно відвідувачів щодня. -Ого.
-Тут приємно проводити час. -Так.
Навіть якби їжа була несмачна.
-Так! -Так.
-Ви завжди працюєте разом? -Так.
-Працюєте разом усе життя? -Так.
Разом із братом?
-З першого дня. -Хіба це не дратує?
Це не нормально.
-Це не нормально? -Ні.
-Це може бути жахливо. -Так.
Брат може давати тобі небезпечні доручення
без вагань. Я знаю, що кажу.
-Це «олд фешен» з інжиром? -Так.
За вас.
Будьмо.
Смачно?
-У тебе хороший брат. -Так.
Мій брат так не зможе.
-Ще ковток, і я на нього не ображатимусь. -Невже?
Це мені нагадало, що я маю звести з ним рахунок.
Відкрити? Можна я?
Так, але обережніше.
Не хвилюйся.
Ну?
Ідеально.
-Тепер ти. Тримай. -Моя черга?
Звісно. Чом би й ні?
-Чом би й ні? Бо я… -Посередині.
-Прямо посередині? -Так.
-Збоку? -Ідеально.
-Готово? -Різати?
Три, два, один.
-Різкіше. -Так.
-Поглянь. -Людоньки!
Бач? Ти лише поглянь. Ідеально.
Яка краса.
-Жовтогарячий — це те, що треба? -Так.
Має бути цей колір.
-Смак більш насичений. -Так.
Скуштуй.
Помста — це страва, яку треба подавати на хлібі з олією і щіпкою солі.
Подобається?
-Не те слово. -Чудово.
Ого!
-Боже! -Лише поглянь.
Дивіться!
На честь перемоги над їжаком
у нас буде традиційний восьминіг, якого тушкували під залізним дзвоном.
Батьки хлопців теж приєднаються.
-Гей! -Привіт.
-Я Філ. -Я Джерко.
-Джерко. -Я батько.
-Ви батько. -Так.
-А це, певно, мама. -Так.
Вітаю.
О матінко.
Це пека. Так само називається залізний дзвін.
-Так. -І це також назва традиційної страви.
-Цієї страви? -Так.
Це восьминіг із картоплею.
Восьминіг, картопля, трохи перцю, цибуля.
-Трохи часнику. -Часник — це завжди добре.
-Каперси… -Оливкова олія.
-Оливкова олія і червоне вино. -І червоне вино?
Ой мамо.
Ой матінко!
Готово, друже.
-Будьмо! -Живелі!
Живелі. Дякую. Хвала.
І тобі хвала.
Ох, теж дуже смачно.
Ви пишаєтеся хлопцями?
Пишаєтеся своїми синами?
-Так. -Так?
Коли ми питали батька, що йому подарувати,
він казав: «Слухняних синів».
І я бачу, ви гарні сини.
-Коли ваш батько почав цей бізнес? -Двадцять років тому.
Ага. А до цього ким він був?
Водієм таксі.
Водієм таксі. А ще раніше — моряком.
Моряком?
Яка ж це смакота.
Раніше люди обідали так майже щодня,
бо працювали вдома, у полі,
і водночас готували щось поїсти для всієї родини.
Так. Це наче стародавня… Так би мовити, повільноварка.
Повільноварка. Так.
Як довговарка.
-Так. -Але стародавня.
Так. Усі смаки й соки лишаються…
Усередині.
Чому ти кричиш? Що ти їм кажеш?
Принести ще вина.
Я за. Про такі речі можна кричати.
-Ти не п'єш? -П'ю. Але тебе не перепити.
-Це гарне вино. -Так.
І зовсім не міцне.
Можна випити 4–5 пляшок,
але голова не болітиме.
Це твоя не болітиме.
Моя болить лише від думки про це.
Цієї весни
ми з моїм хрещеним випили 22 пляшки цього вина.
-Ви випили 22 пляшки цього вина? -Так.
Ви, мабуть, ним пишаєтеся.
Це мрія кожної матері.
-Він стає агресивним. -Дуже агресивним.
Агресивний, коли вип'є.
Починаєш битися?
Так. Батько теж може багато випити.
-Правда? -Але він починає співати.
-Як мило. -Старі пісні.
-Так, про кохання, про… -Це дуже мило.
Про що ця пісня?
«Моя люба,
коли я бачу тебе…»
Ну…
«Хочеться випити».
«Хочеться пити й битися».
Вони обожнюють дзвони.
Для мене подорож — це насамперед спілкування з місцевими.
Мені пощастило, бо мене запросили на обід тут, у Корчулі.
Ми виїжджаємо за місто та їдемо пагорбами
у «Коноба Мате».
Нічого собі! Гарне місце.
І прекрасна родина.
«Коноба» означає «ресторан»,
а «Мате» — так вони звуть свого тата.
-Як тебе звати? -Анна.
Анно, привіт.
А тебе?
Люція.
Люціє, я Філ.
Дякую.
-А хто цей здоровань? -Арук.
Арук. Привіт, я Філ.
Анна, звісно.
-Знову. -Анно, привіт.
Ще не знаю.
Вони сказали,
що дитина може народитися завтра.
Чому не сьогодні?
Додамо трохи пікантності. Може, я стану доктором Філом.
Дякую, що запросили.
Ми вже дещо приготували.
А ти що любиш?
Макалоні.
-Що це? -Макарони. Вона любить макарони.
Я теж так роблю.
Макарони.
Добре. Досить.
-Досить? -Дякую.
Дякую, що запросили. Уся ці продукти з вашої ферми.
-Правильно? -Так.
І скільки років працює ресторан «Мате»?
Понад 20 років. Ми відкрилися у 2000 році.
Будьмо!
-Живелі! -Живелі!
-Смачно? -Ніколи не куштувала.
Я теж, тож скуштуймо разом. Добре?
-Бачу інжир. Ми любимо інжир, так? -Так.
І шинку теж, так?
Нам тут усе подобається,
тож має бути смачно.
-Ага. -Раз, два, три.
Як тобі?
Головне — пробувати нове. Саме тому я подорожую.
Я ніколи не був у вашій країні.
-Сподіваюся, вам подобається. -Я в захваті!
Ого!
Це паштицада, традиційна страва.
Це макарони, скручені вручну,
з диким фенхелем і томатним соусом.
Це равіолі з козячим сиром.
Лише погляньте. У нас дегустація пасти.
Смакота.
Божественна паста.
Ось що тобі подобається.
Ти обожнюєш пасту, так?
Люціє, нащо ти так із хлібом?
-Десерт? -Так.
Добре.
-Агов! -Ліворуч. Сюди.
Сюди?
Я не дивлюся.
Просто фантастика.
Якщо подивлюся, то не втримаюся і з'їм.
-Мавпочки? -Так. У мене мавпочки.
Три мавпочки.
Жодних солодощів для мавпенят.
Мавпенята без солодощів?
Я більше не мавпеня.
Десерт!
-Тут у нас є тістечка. -Так.
-Це моє… -О ні!
Ой!
Бачиш, що може статися?
Так! Гаразд.
Смакота!
-Неймовірно. -Пелюстки троянд.
Так.
-Ось. -Дякую.
-Поки діти не схрумали. -Так.
Він це хоче, так?
-Треба переконатися, що воно смачне. -Авжеж.
Це знаменитий базилік?
Ні, це лимонна вербена.
Лимонна вербена. Її всі люблять.
Включно з моїм юним другом. Подивимося, чи йому щось лишиться.
Люціє.
Це вперше.
Мені ще ніколи не погрожували ножем за столом.
Їдемо вниз по узбережжю
до нашої останньої зупинки, стародавнього міста Дубровник.
Отже, ми приїхали в Дубровник,
який прославився завдяки тому шоу на іншому каналі.
Самі подивіться. Ви ніби потрапляєте в минулі часи.
Це місто всередині фортеці, оточене стінами замку.
Його будували протягом XI та XIII століть.
Так, знадобилися століття, щоб звести таке місто
без електроінструментів.
Лише думка про це викликає голод.
З'їм хорватський сендвіч із шинкою і сиром.
-Смачного. -Хвала.
РИНОК ТУРИ І ПЕРЕВЕЗЕННЯ
-Привіт. -Привіт.
Привіт.
Чув, тут є бургери з восьминогом. Так?
-Так, і він уже готовий. -Уже готовий?
-Так. -Це бургер?
Це тарілка асорті.
Найкращий спосіб спробувати все меню.
Ось бургер із восьминогом.
-Мій перший бургер із восьминогом. -Так.
Боже!
-Смачно? -Я знав, що мені сподобається.
Господи!
Яка ж це смакота.
Смажені кальмари.
Дуже радий знайомству.
-Два шматочки в дорогу. -Звісно. Бувайте. Гарного дня.
Бувайте! Люблю вас.
Дубровнику, ти робиш мене щасливим.
-Привіт, як ви? -Добре, а ви?
Добре.
-Гей! -Знав, що ми тут зустрінемося.
-Сподіваюся, вам сподобається. -Звісно.
Гей, цуцику.
Що може зробити цей день іще кращим?
Правильно.
О так!
Ми шукали місце, щоб подивитися захід сонця.
Хтось сказав: «Ідіть у бар «Бужа».
Що це? «Бужа» означає «діра в стіні».
Буквально «діра в стіні». І ми пішли.
Готовий?
Так! Мазаль тов!
Перевірмо, чи він живий. Він живий!
Гей, Ґуґл, подзвони Ґілберту.
-А ось і він. Привіт. -Привіт.
Де це ти?
Ти в шафі?
-Ні, ні. Я давно з неї вийшов. -Ти вийшов із шафи?
А дружина запхала тебе назад?
Так, саме так.
Я в Хорватії. Ти бував у Хорватії?
Хорватія? Де це?
Дивися, тут Італія, а тут Адріатичне море,
а навпроти — Хорватія.
Це прекрасне узбережжя,
усіяне острівцями, якими можна стрибати туди-сюди.
Знаєш, це не зовсім моя тема.
Яка твоя ідеальна відпустка?
Моя ідеальна відпустка — це коли в мене немає концертів,
і я сиджу на дивані перед теликом.
Одного разу я мав виступати в клубі на Гаваях.
-Так. -І я так нервувався через це.
А потім мені подзвонили й сказали,
що курорт продали іншій компанії
і виступ скасовується.
Як же я зрадів тоді.
-Твої улюблені шоу — це скасовані шоу? -Так.
Ось чому люди люблять тебе, Ґілберте,
бо ти — уособлення радості від виступу.
Виступаєш заради любові.
Знаєш, для чого саме час?
Час розсмішити Макса.
Розкажи жарт, який би йому сподобався чи який він би сам розповів.
Єврейський анекдот?
Ми так не кажемо, Ґілберте, але так.
Так. Гаразд.
Хлопчик повертається зі школи й каже:
«Мам, мені дали роль у шкільній виставі!»
Мати питає: «Кого ти гратимеш?»
Він відповідає: «Єврейського чоловіка».
А мати каже:
«Скажи вчительці, що ти хочеш роль, де є слова».
Сміхота. Розкажи ще. У тебе їх купа. Мені подобається.
Добре.
Ґольдштейн і Ґолдберґ — бізнес-партнери.
Одного дня Ґолдберґу стає погано, і він потрапляє до лікарні.
У лікарні він помирає.
Ґольдштейн дзвонить у лікарню і питає:
«Як там мій партнер містер Ґолдберґ?»
Йому кажуть:
«Нам дуже шкода. Ваш партнер містер Ґолдберґ уже не з нами».
Наступного дня Ґольдштейн знову дзвонить у лікарню
і питає: «Як там мій партнер містер Ґолдберґ?»
А вони такі: «Може, ми погано пояснили,
але ваш партнер містер Ґолдберґ помер».
Наступного дня Ґольдштейн знову дзвонить у лікарню
і питає: «Як там мій партнер містер Ґолдберґ?»
Йому відповідають: «Ми вже двічі вам казали, що він помер.
Чому ви постійно дзвоните?»
А він каже: «Хочу чути хороші новини щодня».
Це просто прекрасно. Ти найкращий оповідач.
Щиро дякую, Ґілберте.
Бувай.
Мій останній день у Хорватії.
За містом є ідеальний ресторан для прощальної вечері.
«Ґверович-Орсан».
Це райське місце
з божественною їжею.
Це один із найкращих рибних ресторанів у світі.
Саме так.
Можна спитати?
-Звісно. -Це сон?
Інколи думаю, що це комп'ютерна графіка.
Симуляція, так? Якщо Матриця саме така, то я не проти.
Скуштуєте вино? Це найдавніший сорт у Хорватії.
-Так. -Його привезли греки в 1200 році до н. е.
-Ого! -Уявляєте?
Оце справжній вінтаж.
Скуштуйте.
Якщо ти в Хорватії…
А ви дуже щедрий.
-Як вас звати? -Анте.
Анте. Я Філ.
-Дуже приємно. -Навзаєм, друже.
О, вітаю.
Привіт. Я зачерпну трохи моря.
-Трохи моря? -Так.
Лише погляньте.
-Нащо зачерпувати море? -Щоб помити устриці.
Це сімейний ресторан, яким керує мама з донькою.
Нея та Етта.
Ми тут із 1966 року.
Дідусь із бабусею заснували бізнес.
«Орсан» італійською означає «доки для човнів».
-О, зрозуміло. -Тож…
Я спробую устрицю.
Анна сказала, що буде одночасно солодко і солоно, так?
Вона має рацію.
Анно, ти розповіла мені про цих устриць?
Ти сказала, що це найкращі устриці, так?
Ні, вони жахливі. Вибачте. Я їх заберу.
-Годі гратися, Анно. Сідай поруч. -Гаразд.
-І повечеряй. -Зі мною.
Що скажеш?
А як тобі домашній хліб?
Не можна їсти лише устриці.
Або можна.
Де Саша? Сашо, ходи сюди.
Куштував колись оце? Гадаю, що так.
Анна — наша помічниця в Дубровнику, а Саша — наш місцевий оператор.
-Ви дбали про нас. -Ділитися — це піклуватися.
Дбали про мене й усю команду.
Ви їм усім чомусь подобаєтеся.
-Я? -Так, я цього не розумію…
-Чому? -Я…
Головне, що я люблю в подорожах, —
це нові місця, про які ти раніше навіть не чув
чи в які не збирався їхати.
Що може бути краще за це? Я просто в захваті
від прозорої води, смачної їжі й чудових людей.
-Дякую. -Я такий щасливий.
Дивіться, що нам несуть.
Вгадаєте, що це?
-Це риба-скорпіон? -Так.
-Моя улюблена риба. -Правда?
Моя улюблена риба? Так, це моя улюблена риба.
Риба-скорпіон зі Середземного моря чи Адріатики.
Скуштуйте, якщо будете там десь поблизу.
Це одна з найкращих рибин світу, кажу вам.
-Риба-скорпіон. -Вона…
Дуже моторошна.
Смачного.
Кращої риби не існує.
-Це чорне ризотто, наша знаменита страва. -Нічого собі.
Цей кадр знімаємо без вас.
Добре. Вибач.
Підставляй тарілку. У тебе є мідія? Ні.
-Усе гаразд. -Не бреши.
Гаразд. Скуштуймо.
Кожна дрібничка
у цьому ресторанчику була такою гарною.
Як іще вас переконати відвідати це місце?
Те саме я можу сказати про всю Хорватію.
Тож, якщо ви плануєте першу подорож,
як я колись у молодості,
коли я жив у дешевих гостелах,
і це була найкраща пора мого життя.
Перша подорож не забувається.
Дозвольте запропонувати вам Хорватію?
Чому? Бо Хорватія така ж гарна,
як Італія чи будь-яка інша романтична країна.
І в деяких містах Хорватії
дешевше у два рази.
Хорвати пережили війну і ледь не втратили все, що цінували.
І тепер ревно все захищають.
Але вони не стали жорсткими. Навпаки.
Від острова до острова, від міста до міста Хорватія стає лише гарнішою.
Де б ми не були, з ким би ми не були,
якою б не була погода, температура вина, смак устриць,
гостинність завжди на висоті.
Краще годі й уявити.
Якщо я продовжу їсти, можливо, вони не зможуть мене вигнати.
ДЛЯ ҐІЛБЕРТА
Переклад субтитрів: Катерина Яцук