UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
În unele locuri nu credeam să ajung.
Iată unul.
Aceștia sunt Munții Anzi.
E bine, nu? Avem cadrul?
Vine cineva să mă ia? Alo?
Alo?
Mi-e frig.
Un bărbat vesel și flămând
Se preumblă peste mări și țări
Ca să înțeleagă
Arta pastelor, porcului, puiului și mielului
Va veni la voi cu mașina
Va veni cu avionul
Vă va cânta
Și vă va dansa
Va râde cu voi
Va plânge pentru voi
În schimb cere un singur lucru Cineva să-l hrănească
Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
Cineva să-l hrănească acum!
Santiago, Chile.
Sună exotic, nu? Mie așa mi-a sunat. De asta am vrut să vin aici.
Nu știam la ce să mă aștept.
Nu știu multe despre Chile.
Nu sunt multe restaurante chiliene unde locuiesc eu.
Nici mâncare nu o cunoșteam bine.
Chile e o țară lungă și subțire de pe coasta de vest a Americii de Sud,
situată între Anzi și Oceanul Pacific.
Capitala Santiago numără 5.600.000 de locuitori.
Ce moment pentru o vizită!
Chilienii au adus multe schimbări țării.
Se vede aproape oriunde mergi.
Vezi artă stradală.
Vezi vechi amestecat cu nou.
Dar vezi și așa ceva.
Mergem în căutare de sánguche.
Trebuie să vă explic ce e?
Prima oprire: Antigua Fuente.
Bună!
Mă întâlnesc cu Isidora Díaz, un critic culinar minunat.
Bine ai venit în Chile și în locul meu preferat!
Deci există șanse să fie și locul meu preferat.
Sánguche e unul dintre felurile mele preferate.
E cel mai bun.
Sandviciul e mâncarea care unește întreaga țară.
E mâncare națională, nu?
Da. Ne place tuturor.
Și americanilor le place, dar nici chiar așa.
Aoleu! Îl văd.
- Am încurcat-o? - Ți se va schimba viața.
Ar mai trebui o farfurie.
Nu, fiecare cu a lui.
Ce? Nu-l împărțim pe ăla?
Nu. E o regulă în cultura chiliană privind sandviciurile.
- Nu se împarte? - Nu.
Primul sandvici era uriaș.
Mai degrabă burger. Amestec de porc și vită.
Cu varză călită, o noutate pentru mine.
- O clipă! - Mersi.
- Cum îl ții în mână? - Nu-l ții.
- Se mănâncă cu cuțitul și furculița. - Da. Bine.
Se va împrăștia, dar nu trebuie să te deranjeze.
- Ești în America de Sud. - Mă mânjesc și în America de Nord.
Fiți atenți!
Avea sos, avocado și multe alte chestii.
Și un borcan de maioneză.
După cu vezi,
în Chile maioneza nu e condiment, ci ingredient.
Da.
- Da, m-am prins. - Nu?
E bun!
O să încerc să-l iau în mână americănește.
Te rog. O să te mânjești, o să curgă din el.
Poate lumea se va uita la tine ca și cum nu ești de aici.
Aici nimeni nu ar mânca cu mâna.
- M-ar privi ca pe un străin. - Te-ar considera curajos.
- Curajos? - Da.
- Exact! - Da.
Antigua Fuente e în centrul orașului,
kilometrul zero al marilor proteste împotriva inegalității
care au zguduit țara în 2019.
Locul ăsta s-a aflat la mijloc.
- Suntem în centrul orașului. - Da.
Trei milioane de oameni au manifestat aici.
- Nu chiar o revoluție, dar… - Eu cred că a fost revoluție.
Toată furia inegalității a răbufnit într-o secundă.
S-a întâmplat în toată țara,
dar în principal aici.
- Și s-au schimbat lucrurile după aceea? - Da. Se scrie o nouă constituție.
Este prima cu paritate de gen.
Și sunt luate în considerare toate popoarele indigene.
- Asta mă emoționează. - E de înțeles.
Pentru mine, e altă țară.
Am auzit că s-a întâmplat ceva azi.
- Se recunosc legal căsătoriile gay. - Da. Noroc!
- Salud! - Sunt fericită.
- Așa e firesc. - Da.
- Mă mai duci în două locuri. - Da.
Nu știu să mă temperez. E o problemă.
- În ce cartier suntem? - Al ambalării cărnii.
Ambalez eu niște carne pe mine.
Mamă!
O cadă plină cu carne de porc!
E visul cuiva. Poate al meu.
E făcută și la tavă, și la aburi.
În același timp.
E rumenă pe dinafară, fragedă pe dinăuntru.
Ar trebui introduse în saune.
- Dumneata ești Jaime? - Da.
Îmi place cum gândești.
Doamne! Ce…?
Dacă tu exclami „Doamne”, eu ce să mai zic?
- Asta e maioneza. Ea e vedeta. - Ea e vedeta.
E fenomenală.
Nu-s doctor, dar nu ajung cinci linguri de maioneză?
Țara asta ar putea fi nebună.
Da, suntem nebuni.
Nu zic că nu are gust bun. Are, foarte bun!
Doar vă port de grijă.
E cu mult avocado. Avocado e bun pentru inimă.
- Bine, îți intru în joc. - Se echilibrează.
Hai la tata!
Un sandvici ca ăsta trebuie tăiat în secțiune.
N-am reușit să iau din toate o dată. Sunt prea multe elemente.
- Asta e nebunie, dar din cea bună. - Da.
- Nu-i așa? - E grozavă friptura de porc.
Da. Ăsta se mănâncă la micul-dejun.
- Ce?! - Aici se deschide la 06:00.
- Cum de sunteți în viață? - Nu?
Suntem într-un cartier care-mi place mult, Barrio Lastarria.
Aici se găsește excelentul restaurant Liguria.
Uitați ce loc!
Simt că accedem în categoria adulților.
Ca adult, primești băuturi de adulți.
- Noroc! - Noroc!
Îmi place.
- Bună! - Bună!
Ce faci, Phil?
Trebuie să mănânci, să nu te îmbeți.
Așa e.
- Ce frumos arată! - E cu pește prăjit.
Am nevoie de pește.
E churrasco marino cu roșii, ceapă și coriandru.
Și condimentul tău preferat.
Nu e condiment, e ingredient.
„Cum cutezi să-i zici condiment?”
- Am mâncat multe sandviciuri azi. - Avem și un sfânt al sandviciurilor.
- Serios? - San Guchito.
- Adică „Sfântul Guchito.” - Ar putea fi sfântul meu.
De câte ori mâncăm un sandvici, îl mulțumim și ne rugăm lui San Guchito.
Mulțumesc, San Guchito! Îl iau în mână.
E o namilă de sandvici cu pește!
- E nemaipomenit. - E un sandvici aproape secret.
În Santiago, doar la Liguria se poate mânca.
- Da? - E vestit. Se vinde cu duiumul.
E cel mai bun sandvici cu pește poate dintotdeauna.
A mai fost cel din Portland, Oregon.
Ăla a fost grozav. Ăsta îl egalează, dar e altfel.
Îmi place la nebunie.
- Grozav! Increíble! - Îmi place.
Motiv destul să vii.
„Unde pleci?” „La Santiago.” „De ce?” „Sandvici cu pește.”
Dar nu există doar sandviciuri.
Azi îl întâlnesc pe Rodolfo Guzman, care are Borago,
catalogat printre cele mai bune 50 de restaurante din lume.
Da, e în Santiago și mă duc.
Am citit despre tine. Cine-i acolo?
E Mielușică al nostru.
Mielul are tradiție în Patagonia.
Am inventat această modalitate de a-l găti vreme de 14 ore.
Uitați parascovenie!
E un dispozitiv bun. Poate-l folosesc pe Richard.
Ce frumusețe!
Da.
Sub coadă așezăm o oală în care se scurge grăsimea.
Da.
Ungem animalul cu propria grăsime.
Nu punem niciun condiment, nici măcar sare.
Tai din el.
- Da. - Bine.
E nemaipomenit de suculent.
De regulă e înecăcios.
De asta îl gătim 14 ore,
să dispară gustul înecăcios.
Tată!
E deosebit.
Așa se mănâncă cel mai bine.
Vreau să vă descriu ce gust avea mielul.
Mă mut în Chile.
E nebunie.
- Îi dai și lui? - Sigur.
Aviz amatorilor de barbecue.
Veniți aici să învățați!
- Nebunie! - Nu?
Sfinte Sisoe!
Sfinte Mielușică!
Mergem înăuntru, dar nu în sala de mese sau la bucătărie.
Acesta e laboratorul lui Rodolfo, unde concepe meniul împreună cu echipa.
În mare, e bazat pe ingredientele indigenilor mapuche din Chile.
Bun venit la Autopsia unui extraterestru.
Exact.
Ce…? Asta e inima?
- Păi… - Ce se întâmplă aici?
E o algă uriașă, Durvillaea antarctica, cochayuyo.
De regulă, algele nu au rădăcini.
Dar asta e o rădăcină.
Din acest bulb crește alga, lungă de circa cinci metri.
O coacem.
Poți să…
Gustă, te rog!
Da.
E unica algă din lume de tip fagure.
- Fagure? - De aici textura.
Abia se simte gustul de algă. E o gustare excelentă.
- E ceva deosebit. - N-am mai mâncat așa ceva.
Culegătorii răscolesc munții, deșertul și oceanul după aceste comori comestibile.
Când am deschis restaurantul nu știam nimic despre țara noastră.
Dacă stai să te gândești, cel puțin 80% din noi au sânge mapuche.
Mâncarea chiliană autentică se face cu ingrediente locale.
Asta e incitant pentru noi, bucătarii.
- Nu ești doar bucătar, ci și istoric. - Exact!
Descoperim încet-încet aceste ingrediente și posibilități.
Îți arăt ceva foarte deosebit.
M-a învățat o comunitate mapuche.
Noi le zicem plante de stâncă. Seamănă la miros și gust cu căpșunile.
Dar sunt sărate. Încearcă!
Îmi place mult.
Uimitor! Aduce mult cu căpșuna.
Exact.
Dar nu e.
Da.
Mai vreau să vezi ceva. Noi îi zicem picoroco.
După cum vezi, e viu..
- Vezi animalul dinăuntru? - Da, ca o moluscă.
Exact! Are carnea extrem de fină.
Te rog să muști.
Textura e foarte rafinată.
E ca un homar la superlativ.
Da.
Zău!
Ăstuia îi spunem piure.
E un fruct de mare străvechi.
Trebuie să fac o pauză și să vorbesc despre piure.
Arată ca un coral bolnav.
Ia uite!
L-a spintecat și a smuls din el inima încă bătândă.
Poftim?
Uite ce minunăție!
MI-a dat o bucată, să mă uit la ea.
Ați văzut cât de mare.
Eu am vârât-o în gură.
De ce? Fiindcă sunt tâmpit.
Te scoală din somn. Bum!
Ce nu înțelesesem eu e că bucătarii folosesc o fărâmă de piure
ca să condimenteze alte mâncăruri, mai bune.
Se pune puțin de tot.
E super intens.
E ca un pumn în față.
- E un pumn în față. - Da.
Nu știam dacă să mă întind, să vomit…
Să mă întind și să vomit…
Are multă sare, nu?
Da.
Aduce și cu ariciul de mare și cu încă ceva pe care nu-l identific.
E uimitor, nu?
Adică depășește…
Depășește…
E atunci când n-ai mai pus așa ceva în gură niciodată.
Asta e.
Da, absolut.
Nu mai fac.
Dar indiferent cât de noi sau șocante sunt pentru mine unele ingrediente,
felurile pline de fantezie ale lui Rodolfo vă vor cuceri.
Priviți!
- Noi avem tradiția cărnii crude, crudo. - Așa.
Asta e varianta noastră, cu trifoi sălbatic.
Pe interior are un fruct sălbatic, michai, din Patagonia.
- O iei așa și o mănânci cu mâna. - Ce?
E un carpaccio grozav, cu un pic de fruct.
- Nu e dulce deloc. - Nu.
Nu știam ce bun e trifoiul.
Mai vine unul.
- Încă unul? - Da.
Un mariscal învelit în petale de flori,
servit într-un dovleac care a fost lăsat să stea două luni.
- E mucegai? - Da.
Mie fructele putrezite nu-mi prea fac cu ochiul.
Ia te uită!
Zici că e o brânză excelentă.
Da.
Și fiți atenți la această înghețată arsă, din plante alpine din deșertul Atacama!
Sparge crusta, ca la crema de zahăr ars!
Plantele sunt amare.
Sandviciul de înghețată e făcut dintr-o plantă
care nu crește în fiecare an, ci doar când plouă în deșertul Atacama.
Sandviciul cu înghețată Trandafirul anului.
- Trandafirul anului? - Da.
Soției mele, Monica, îi place tot ce are gust de trandafiri.
Biata Monica!
Iau prânzul la Ambrosia Bistro.
Patroane sunt bucătarul-șef Carolina Bazán și partenera ei, Rosario Onetto.
- Îmi pare bine! - Și mie.
Carolina a fost numită cea mai bună bucătăreasă din America de Sud.
Rosario e somelier.
Bem un pét-nat, pétillant naturel.
- Tu ești somelierul? - Da.
- Te învârți printre clienți. - Da.
Tu ești în culise.
- Aproape. - În bucătărie.
Da.
Primul restaurant Ambrosia a fost numit printre primele 50 din America Latină.
Da.
Acum aveți un bistrou, varianta lui mai puțin formală.
Am mers pe aceeași idee de mâncare, dar într-un stil mai relaxat.
Am vrut o bucătărie deschisă.
- Te forțează să fii sociabilă. - Nu avem viață socială în afară de asta.
- Înțeleg. - Să fim sincere!
Dacă vrei să ne vezi, vii la noi.
- Asta e viața mea socială. - Bine.
- Noroc! - E bună asta.
- Nu ieșim. - Ne ajutăm reciproc.
Începem cu niște fructe de mare.
Recunosc din chestiile astea.
- Nu! - Ba da.
Noul meu dușman, piure.
Eram puțin reticent.
Numai când mă gândesc, mă ia cu rău.
Iată monstrul! E un piure.
- Știu. - E din mare.
„Nu, că n-ai mâncat cum trebuie, trebuie mâncat așa.”
Să sperăm că o să-ți placă mai mult acum.
- Amesteci puțin din el cu alte lucruri. - Da.
- Noroc! - Noroc!
Eu cred că e…
Da, recunosc…
- Piure-ul? - Da, e acolo.
Merge, dar mă pot lipsi de piure.
Eu nu-l mănânc gol decât dacă sunt foarte mahmură.
Bine, am venit să încerc chestii.
Ați lucrat prin toată lumea, dar ați vrut să reveniți la Santiago.
Când am decis să revenim, domeniul culinar era abia la început.
- Nu erau multe restaurante. - Nu?
Acum, mulți maeștri bucătari cu studii sau stagii peste hotare se întorc.
Și aduc cu ei influențe străine.
E palpitant să începi ceva.
Dacă rămâneam în Franța, am fi fost…
Un restaurant oarecare. Aici vă remarcați și deschideți drumul.
Asta înseamnă inițializarea turistului în gusturile intense chiliene
și deschiderea localnicilor spre lucruri nefamiliare,
cum ar fi usturoiul meu drag, în acest gazpacho cu creveți.
Îmi place.
Mulțumesc.
Se cheamă ajo blanco, care înseamnă „usturoi alb”.
Dar noi îl trecem în meniu „gazpacho alb”.
Lumea de aici e „alergică” la usturoi.
- Nu! Eu îl iubesc. - Lor nu le place.
Li se pare prea puternic.
- E greu să-i convingi să încerce? - Da, trebuie să îl recomanzi insistent.
Îl recomand.
Mulțumesc.
Foarte bun! Le va plăcea tuturor.
Da!
E un da!
Fiți atenți!
Aici îți scoți pârleala dacă te-ai așezat la tejghea.
Ai parte de spectacol.
- Ce fel de pește e? - Lisa.
Adică…
Lisa e chefal.
- Chefal? - Mie îmi place mult.
Unt brun cu migdale.
Aici se simte influența franceză.
- Asta e conopidă prăjită. - Prăjită?
Ce frumusețe!
Hai la tata!
Ia tu prima.
Eu l-aș strica.
- Putem să împărțim. - E un truc vechi.
„Ia cât vrei. Doar atât? Restul e al meu.”
Fenomenal!
Sus e sashimi crud, la fund e gătit. Totul într-o îmbucătură.
- E perfecționistă. - Înțeleg.
E un loc deosebit și mă bucur că v-am cunoscut.
- A fost… - Excelent.
- Excelent, plăcut… - Și eu mă bucur.
- Că i-am cunoscut și pe ei. - Pe ei, nu.
Un lucru excelent în Santiago e scena artistică și culturală.
Există multe muzee și multe teatre.
Acest teatru are 165 de ani.
Încă puțin și sunt măturat de pe scenă, așa că mă duc la Museo Bellas Artes.
E primul muzeu de artă din America Latină.
Azi mergem cu mașina o oră și jumătate până la ocean,
într-un orășel fermecat numit Valparaiso.
E superb, cu străduțe întortocheate și arhitectură viu colorată.
Și ce priveliște, oameni buni!
Ies cu fotografa culinară și producătoarea Natalia Elis la un local care-i place ei.
Maria Maria!
- Da, Maria Maria. - Bine.
- Ăsta e locul nou. - Masa asta pare bună.
- Mulțumesc. - Eu ție.
Uite ce cățel!
Ce frumos e! Jumătate câine, jumătate leu.
Vrea să mă înfulece.
Natalia nu e de aici, dar se dă în vânt după Valparaiso.
Valparaiso e un oraș vrăjit.
Îl iubesc.
- E ceva boem… - Da, are un aer boem.
Oriunde te uiți vezi artă stradală frumoasă.
E hipnotic.
Bună!
E croasant artizanal cu vânătă.
- Da, cu mâna? - Se poate cu mâna?
Ieri unde am mâncat sánguche mi s-a zis că pari american dacă mănânci cu mâna.
E proaspăt și gustos. Vânăta e excelentă. Mai e și niște brânză înăuntru.
Și un borcan de maioneză.
- Dar e foarte bun. - Sandviciul ăsta e preferatul meu.
E brutărie, produsele sunt făcute de ei.
Ai grijă!
La vale pe piatră cubică poate să-și rupă gâtul.
E gustos, dar iau o pauză de la sandviciuri.
Oricum, la Maria Maria vestite sunt deserturile.
Biscuiți cu ciocolată, caramel sărat și arahide.
Se cheamă alf…
Alfajor.
Da.
Și gogoașă cu dulceață de lapte condensat caramelizat.
- Sunt amândouă la fel? - Da, ca să nu vă bateți.
M-aș fi bătut și aș fi pierdut.
Desigur.
Vai, biscuiții!
Așa ar fi biscuiții Oreo făcuți de îngeri.
Sunetul ăsta nu e doar în capul meu?
- Aș mânca o cutie. - Te rog!
Să dăm gata gogoașa cu dulce de leche!
Aoleu! E grea!
Fugi de-aici!
Are 1,5 kg.
E cea mi grea gogoașă pe care am pus mâna.
- Ai văzut Scarface? - Da.
Salutați-l pe amicul meu!
Bun?
Foarte bun.
Viața e frumoasă.
Îmi vor trebui alți pantaloni.
Vrei să-mi vezi cățelul?
Reacție corectă.
Vă sfătuiesc să stați mai mult de o zi în Valparaiso.
Eu deja trebuie să mă întorc la Santiago.
Îmi place să văd locurile noi în ansamblu.
Norocul meu că cea mai înaltă clădire din America de Sud se află în Santiago.
Suntem în Gran Torre Santiago.
Urcăm sus, la Sky Costanera.
Frumos!
Azi merg la o așa-numită olla común, în traducere literală „oală comună”.
O cantină gratuită în cadrul unei comunități,
unde vecinii se hrănesc între ei.
Hola!
Hola, Phil! Bună!
- Bună! - Eu sunt Fernanda.
Bună, Fernanda!
Eu sunt Isidora, sora Fernandei.
- Suntem surori. - Ce drăguț!
Isidora și Fernanda conduc fundația Por Todas,
care susține o rețea de „oale comune” din tot orașul.
Alvaro Romero, bucătar premiat, oferă consultanță acestui gen de organizații.
Por Todas înseamnă „pentru toate femeile”.
Noi lucrăm cu șefele acestor cantine, ollas comunes cum sunt numite în Chile,
derulând proiecte sociale.
Dar vedetele sunt ele, nu noi.
Ele sunt vedetele.
În timpul pandemiei, hrăneau și 400 de oameni pe zi.
- Într-o zi? - Da.
Vedem și vedetele?
Phil, Gloria e președinta acestui centru comunitar.
Cealaltă este Natalia.
Bună!
- Îmi place să cunosc eroi. - Și Violeta, actrița.
Când vrei distracție, vorbești cu Violeta.
Da!
Azi prepară o tocăniță pentru vecinii lor.
Se vine cu recipientul de acasă?
- Gen Tupperware? - Da.
Dacă se uită cei de la Tupperware, poate vă trimit caserole.
Sigur! Tupperware, avem nevoie de tine!
Așteptăm să mai vină oameni. Poți să…
Bine.
- Hola! - Hola!
Señor, pentru dumneata și tot pentru dumneata.
Muchas gracias.
Salutări telespectatorilor!
Pa!
- Și mie îmi plac. - Biscuiții Oreo sunt tipic chilieni.
Sunt cei mai buni din lume. N-ai mai mâncat?
E bun, nu?
- Ăstora cum le zice? - Palomitos.
- Palomitos.
Care-s mai buni? Palomitos sau Oreo?
Oreo.
Ești american de-acum.
- Nelson? - Da.
Nelson!
- Un momento! - Gracias.
Îți plac biscuiții Oreo?
Palomito?
Mulțumesc!
- Pa, Nelson! - Pa, Nelson!
Când intru și văd chipuri luminoase și entuziasm, înțeleg despre ce e vorba.
E fata dumitale? Facem o poză?
Desigur.
Ideea s-a extins în 70 de locuri din Santiago.
E minunat ce fac Isidora și Fernanda, fiindcă nu e vorba doar de mâncare.
Au creat și un colț tehnologic, oferind acces la educație.
- Super! - A fost visul lor.
Nu e proiectul nostru, ci al lor.
Ce drăguț că Amy Adams a putut veni să facă asta!
Dacă doriți să faceți o donație, accesați acest link.
Ca să nu se depună bunătățile consumate, puteți face sport.
Tu poți?
Ne întrecem. Ești gata?
Iau masa cu noul meu prieten Alvaro Romero și doi prieteni de-ai lui,
maeștrii bucătari Gabriel Layera și Benjamin Nast.
Săptămâna asta am mâncat la gastrobarul lui Benjamin, Demencia,
cu colega lui, Consuelo.
Stridii chiliene, din Chonchi.
Cinăm în localul lui Gabriel, La Calma, ca în „calmul dinaintea furtunii”.
- Noroc! - Noroc! Salud!
- Salud! - Salud!
Îmi place tovărășia voastră. Îmi place consorțiul maeștrilor bucătari.
Sunt buni prieteni între ei.
Se distrează împreună. Beau multe cocteiluri Pisco Sour, cică.
Azi va fi la fel.
Fiți atenți!
Alvaro și Benjamin susțin că nu poți înțelege bucătăria chiliană
până nu ai mâncat aici.
Tipul ăsta e exponentul țării Chile.
Cred că ăsta e cel mai bun restaurant.
Se gătesc aici toate moluștele, tot ce oferă oceanul.
Te iubesc.
- Știi. - Știu.
Aseară ne certam între noi…
Eu nu sunt certăreț.
Eu sunt ca Dalai Lama.
Adevărul e că ne mai și certăm.
- Ca orice familie. - Avem personalități diferite.
Ținem mult unul la altul. De asta suntem aici.
Acum hai să-ți explic!
Scoici, stridii…
- Asta nu știu ce e. - Melc de mare.
- Melc de mare… - Avem vreo 30 de soiuri.
Desigur.
- Nu e frumoasă spirala? - Ba da.
- Hai, Phil! - Hai!
- E greu. - Nu și pentru mine. Sunt profesionist.
Da, ești profesionist.
Ai reușit.
Cu maioneză făcută de Benja.
- Hai împreună! - Noroc!
Noroc!
N-am mai dat noroc cu melci.
Da.
E ureche-de-mare. Noi îi spunem loco.
„Nebun”.
Oamenii o iau razna când e sezonul urechii-de-mare. Îi apucă nebunia.
- Încercăm? - Da.
- Cu sos? - Da, dar încearcă întâi goală, simplă.
E foarte fragedă.
- E fenomenală. - E grozavă.
- E nebunie. - Nebunie.
E loco.
E loco!
Da.
În Statele Unite, urechea-de-mare are consistența cauciucului.
Oare e doar preparată prost sau e un soi diferit?
E un stil diferit de preparare.
Dacă dai greș la preparare, nu se mai poate mânca.
- Nu se poate salva? - Nu.
E irecuperabilă.
Bucătarul deține puterea.
Bucătarul poate să-ți ofere cel mai frumos moment din viață sau cel mai rău.
- Poate cele mai rele zile. - Da.
Da, mai mult de una.
- Bună! - Bună!
Ce ai acolo?
Piure.
- Dușmanul meu? - Da.
Deja aduce a ritual de inițiere.
O să încerc să te împrietenesc cu el. Concentrează-te!
Piure servit așa, preparat sub formă de mariscal.
E un fel de ceviche. Zeamă de lămâie, zeamă de scoici, ulei de măsline, ceapă…
- O să-ți schimbi părerea. - Fără frică, Phil!
Bine. Mă simt ca la reeducare.
Baftă!
Explozie.
- Multă lămâie, usturoi, ceapă… - E o salată.
Piure are gust puternic. Trebuie asociat cu altele la fel.
- E un pumn în față. - Aș trage un pumn cineva.
Unde e Richard?
O mare varietate de vietăți marine.
Unele dintre cele mai gustoase, altele inedite.
Dacă vă plac aricii de mare…
- Mamă! - Cât e!
Oameni buni!
Nu doar foarte buni, ci și foarte mari.
Bun venit în Chile!
- E frumos. - N-am mai văzut așa mare.
Și gustul, și textura…
E un răsfăț demențial.
Divin.
Hei, Google! Sun-o pe Pam Adlon.
Copii, e nenea Phil!
Mazel tov! Bună!
- Nenea Phil! - Ce faci, dulceață?
- Bine. Tu? - Uite ce frumoasă ești!
Cine mai e acolo?
Uitați-l pe nenea Phil!
- Bună! - Ei sunt Lizzy și Jack.
Luke, prietenul lui Rocky.
- Îl iubim. - Bun venit în familie!
- Ea e Kathy. - Bună, Kathy!
Ghici ce ne-a adus! Asta mâncăm.
Da, tuturor le place. Le-ai făcut reclamă.
Stai, suntem live?
Da. Ești pe Netflix în toată lumea.
Vai de mine! Copii, sunt la televizor!
Cu Phil Rosenthal.
- Mă bucur să te văd. - Și eu pe tine.
Sunt mândru de tine. Ai făcut seria cinci din Lucruri mai bune. Îmi place.
Mersi. Mie îmi place Cineva să-l hrănească pe Phil.
Vezi cum am făcut? Așa se face în showbiz.
Am terminat filmările acum vreo lună în Marea Britanie.
Acum sunt în postproducție. Avem conținut delicios.
Și eu. Ce trecere lină!
Ai mâncat plăcintă chiliană?
Doamne!
- E cu șuncă și brânză. - Doamne!
Adu-mi un burger!
Empanadas Paola, fă cunoștință cu Apple Pan din Los Angeles!
Cu hicori și brânză.
Phil, mușcă senzual!
- Mușcă sexy! - Ești gata?
Destul de sexy?
Sun-o pe Monica!
Spune-i: „Înțeleg.”
Cum a fost posibil?
Cum?
Am ajuns la segmentul în care rugăm oameni geniali, cu umor,
să spună o glumă pentru Max.
Frate!
- Sunt praf la bancuri. - Ba nu.
- Iartă-mă, o s-o dau în bară. - Ce introducere!
- Spun. - Da.
Introducerea e totul la mine, doar știi.
Moșul Rosenthal e pe patul de moarte.
Când să treacă pragul în lumea de dincolo,
îi vine brusc un miros pe la nas.
Se întoarce spre ușă
și își vede nepotul trecând.
Zice: „Nepoate, ia vino!
Ce e mirosul ăsta apetisant? Face maică-ta friptură de vită?
Nici nu știu… Adu-mi și mie pe o farfurie!
Nu mai am mult de trăit.”
Nepotul dă fuga. După câteva minute se întoarce cu mâna goală.
Moșul întreabă: „Nepoate, unde mi-e farfuria cu friptură?”
La care nepotul: „Mama zice că e pentru după înmormântare.”
Da! Excelent bancul!
Excelent bancul!
- Îmi mai place unul. - Spune-l!
Chelnerul vine la masa unor mame evreice:
„Cum se simt doamnele? E to…? E ceva în regulă?”
Rahat!
Fir-ar să fie!
- Sunt praf la bancuri. - Ba te pricepi!
Sunt paralelă.
Nu, ai stilul tău personal.
- Mai degrabă aș sta la zabble cu tine. - Știe de zabble. E de-a noastră.
- Știu cuvântul de la tine. - Știu.
Pam, sărută-ți fetele și pe prietenii lor din partea mea.
Sărută-te și pe tine, și pe maică-ta.
Te iubesc. Pe curând!
Bine, pa!
Te iubim, Pam.
- Mulțumim. - Vă iubesc.
- Închideți voi, eu nu știu cum. - Bine.
Fă cu mâna la infinit!
- Pa! - Pa!
Mai vreau să vedeți un lucru, dar numai dacă vă place splendoarea.
Poate cel mai bun lucru la Santiago e felul cum e poziționat,
înconjurat de Anzi.
Suntem doar la o oră distanță de centrul orașului.
E ultima zi. Știți că ne place să ne adunăm toți prietenii noi.
Hola!
Bună, Phil!
Ce mai faci?
Am avut norocul să fim poftiți în acest loc minunat.
E al unui prieten al intermediarei noastre.
Bună!
Nu ai pahar. Îți aduc.
- Da? - Da.
Cine e copilul?
E fata noastră, Mia. Doarme.
Cunosc sentimentul. Și mie îmi place să dorm.
- Ce faci, Phil? - Bine.
- Ai o căciulă tare simpatică. - Mulțumesc.
- Poftim! Noroc! - Gracias. Salud!
- Mulțumim că ai venit în Chile. - Doamne ajută!
Vă iubesc. Îmi place printre voi.
Priveliștea.
N-am mai fost la grătar într-un loc atât de spectaculos.
S-au adunat toți bucătarii
și au adus alt bucătar, pe Paolo, să pregătească un festin.
E o masă ușoară, vegetariană, nu?
Stai să vezi!
- Știu. - Paolo!
Paolo!
- Oameni buni… - Ce frumos!
E tipic chilian.
Filmați? E un festin.
E o nebunie.
- Bună! Mai e! - Mai e.
Bună, iepure!
Să vii mai des, să mai mâncăm așa!
- Da? Acum știu de ce mă plac. - O să ne lipsești.
Nu mănâncă așa zilnic.
Da.
O să ne lipsești.
- Și mai mult. - Bună, și mai mult!
- Ți-a plăcut avocado? - Da.
Mâncarea e de excepție. Peisajul e de excepție.
Dar mai ales oamenii sunt de excepție.
Mă simt norocos. Mulțumesc.
Mă bucur că am descoperit Chile.
Mai ales în această perioadă însemnată, când Chile se redescoperă.
Pretutindeni se simte entuziasmul speranței.
În fiecare om întâlnit. Asta mă bucură.
Am putea lua cu toții aminte la Chile.
Bravo, Chile!
- Noroc! - Noroc!
Data viitoare, la mine!
Bine.
Păstrează loc pentru desert!
Ce?!
Subtitrarea: Steliana Palade