ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Є місця, в які я навіть не мріяв потрапити.
Ось одне з них.
Це Анди.
Гаразд. Ну що, вийшов гарний кадр?
Хтось мене звідси забере? Агов?
Агов?
Я змерз.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
-І лиш одне попросить натомість -Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хтось, нагодуйте Філа
Хтось, нагодуйте його
САНТЬЯҐО
Сантьяґо, Чилі.
Звучить екзотично, так? Саме тому я й захотів сюди приїхати.
Я не знав, чого очікувати.
Я зовсім мало знаю про Чилі.
Там, де я живу, небагато ресторанів чилійської кухні.
Я куштував лише кілька страв.
Чилі розтягнулося
уздовж західного узбережжя Південної Америки між Андами
і Тихим океаном.
Сантьяґо — це столиця, де проживає 5,6 млн людей.
Це ідеальний час для подорожі.
Зараз у Чилі відбуваються грандіозні зміни.
Це можна помітити на кожному кроці.
Тут багато стріт-арту.
Сучасний стиль упереміш із традиційним.
А ще тут багато їжі.
Сьогодні в нас дегустація санґуче.
Треба пояснювати, що таке санґуче?
Перший заклад —
«Антиґуа Фуенте».
Привіт!
На мене чекає чудовий кулінарний критик Ісидора Діаз.
-Радий тут бути. -Вітаю в моєму улюбленому закладі.
Це значить, що він може стати улюбленим і для мене,
бо санґуче — одна з моїх найулюбленіших страв.
Найкраща їжа.
Цей сендвіч — страва, яка об'єднує всю країну.
Це національна їжа, так?
Саме так. Усі чилійці це люблять.
Я думав, лише американці так люблять сендвічі.
О, я його бачу.
Що зараз буде?
Твоє життя зміниться.
Дайте ще одну тарілку.
Ні, ні. Це порція на одного.
Що? Ми не розділимо це на двох?
Ні. Це одне з місцевих правил щодо сендвічів.
Не ділитися?
Не ділитися.
Перший сендвіч був просто гігантським.
Це щось типу бургера зі свининою та яловичиною.
А всередині була квашена капуста, що мене здивувало.
-Заждіть. -Дякую.
-Як це тепер взяти в руки? -Ніяк.
-Ми їмо з ножем і виделкою. -Правда?
-Так. -Гаразд.
Буде неохайно. Звикай до цього.
-Це Південна Америка. -Я неохайний і в Північній Америці.
Народ, ви лише погляньте.
Там були шари із соусом, авокадо та іншою смакотою.
І все добряче перемазано майонезом.
Як бачиш,
у Чилі майонез — це не приправа, це окремий інгредієнт.
Так.
-Так, я це бачу. -Ага.
О, це було смачно.
А тепер я спробую
по-американськи — візьму його руками.
Так, будь ласка. Але буде неохайно,
начинка випадатиме.
Люди відразу зрозуміють, що ти немісцевий.
Бо ніхто не їсть це руками. Вибач.
-Дивитимуться як на іноземця? -Ні, як на хороброго чоловіка.
-Хороброго? -Так.
-Так, це я. -Так.
«Антиґуа Фуенте» знаходиться у центрі міста.
Тут був епіцентр протестів проти нерівності,
які прокотилися країною у 2019 році.
Саме тут усе відбувалося.
-Ми в центрі Сантьяґо. -Так.
На демонстрацію вийшло три мільйони людей.
Не революція, але…
-Гадаю, це була революція. -Правда?
Так. Наче вся лють через нерівність
вибухнула одночасно.
Протести прокотилися всією країною.
Але осередок протесту був тут.
-Усе змінилося після цього? -Так.
Ми зараз пишемо нову конституцію.
-Так. -Яка вперше враховує гендерний паритет.
А також представляє всі корінні народи.
-Вибач за емоції. -Я розумію.
Бо для мене тепер це інша країна.
Я чув сьогоднішні новини.
-Дозволили одностатеві шлюби. -Так, знаю. Будьмо!
-Вітаю. -Я така щаслива.
-Так і має бути. -Так.
-Ми відвідаємо ще два місця. -Так.
Я погано розраховую сили. І це проблема.
-Що це за район? -Це район, де фасують м'ясо.
Де фасують м'ясо?
Зараз я нафасую себе м'ясом.
-Ого! -Так.
Лише гляньте. Це наче ванна, повна свинини.
Це сон наяву. Принаймні для мене.
Ось де все відбувається. М'ясо смажиться й париться.
Одночасно.
Ззовні — хрустка скоринка, а всередині — соки. Яка краса.
Такі штуки треба ставити в парильнях.
Ого!
-Ага. Ви Хаймі? -Так.
Хаймі, мені подобається ваш стиль.
О божечки. Що…
Якщо ти здивована, то як я маю реагувати?
-Це майонез. -Так.
-Почнімо ось так. -Ось так?
Я просто в захваті. Правда.
Я не лікар, але п'ять ложок майонезу — це занадто.
Ви тут усі божевільні.
Так, це правда.
Я не кажу, що було несмачно. Навпаки.
Я просто хвилююся за неї.
Ми їмо багато авокадо. А це корисно для серця.
Так, авжеж.
-Є баланс. -Ага, у світі ілюзій.
Іди-но до татка.
Треба відрізати так, щоб у шматочку були всі інгредієнти.
Спробував так відрізати, але не вийшло.
-Ні. -Він завеликий.
-Божевілля. -Так.
-У хорошому сенсі. -Так.
-Ого! -Смачно?
Смачнюча смажена свинина.
Так. І це сендвіч, який їдять на сніданок.
-Що? -Вони відчиняються о шостій ранку.
-Як серце це витримує? -І не кажи.
В одному з моїх улюблених районів міста,
у Барріо Ластаррія,
знаходиться чудовий ресторан «Ліґурія».
Рекомендую.
Ми наче учні, які вступили до дорослого закладу.
А в дорослому закладі подають дорослі напої.
-За вас. -Будьмо.
Як тут весело.
-Привіт. -Привіт!
-Вітаю, Філе. -Привіт.
Вам треба щось з'їсти, щоб не сп'яніти.
Правильно.
-Яка краса. -Це сендвіч зі смаженою рибою.
Риба — це корисно.
Це рибний чураско з помідорами, цибулею та коріандром.
Так. І твоя улюблена приправа.
Ні, це не приправа.
Це інгредієнт.
Не смійте називати це приправою.
-Я вже з'їв купу сендвічів. -У нас навіть є…
-Що? -Святий для сендвічів.
-Серйозно? -Сан Ґучито.
Святий Ґучито.
-Це мій тип святих. -Щоразу ми їмо сендвіч…
-Так. Ми дякуємо. -Дякуємо й молимося святому Ґучито.
Дякую тобі, Сан Ґучито. Я беру його руками. Ого!
Величезний рибний сендвіч. Нічого собі! Ву-ху!
Божественно.
Це, можна сказати, сендвіч за секретним рецептом.
У Сантьяґо цей сендвіч можна скуштувати лише в «Ліґурії».
-Правда? -На нього величезний попит.
Ого. Мабуть, це найкращий рибний сендвіч у світі.
Пригадую сендвіч із Портленду в Орегоні.
Він був дуже смачним. Цей не гірше, просто інакший.
Я в захваті.
-Смакота. -О так.
Неймовірно.
Лише заради цього варто їхати.
Ти куди? У Сантьяґо. Навіщо? Заради рибного сендвіча.
Але тут є не лише сендвічі.
Сьогодні я завітаю до шефа Родольфо Ґузмана, який керує «Бораґо»,
що займає 50-те місце у світовому рейтингу ресторанів.
Так, це тут у Сантьяґо. І я туди йду.
Я багато про вас читав. Ого, а це хто?
Ми називаємо його нашим бембінятком.
У Патагонії ягнятина дуже популярна.
Наше ноу-хау —
ми готуємо її протягом 14 годин.
Ого.
Який хитрий винахід.
Цікавий прилад. Випробую його на Річарді.
Яка краса, правда ж?
-Так. -Ого.
Під хвостом миска,
куди стікає весь жир.
Так.
Змащуємо шкіру тварини її жиром.
Тут немає жодних приправ, навіть солі.
Гаразд. Зараз скуштуємо.
-Так. -Гаразд.
Просто неймовірно, скільки тут соку.
У такого м'яса є душок.
-Правда? -Так. Тому ми готуємо його 14 годин.
Так ми позбуваємося запаху.
О божечки.
Виходить щось особливе.
Саме так його треба їсти.
Я спробую описати, яке воно було на смак.
Я переїжджаю в Чилі.
Здуріти можна.
-Пригостиш он того хлопця? -Звісно.
Смакота!
Тут треба влаштовувати
майстеркласи для любителів барбекю.
-Смачно! -До нестями.
Святий Ґучито!
Тобто святе ягня!
Заходимо всередину, але там не їдальня, і не кухня.
Це лабораторія Родольфо,
де вони створюють меню,
яке здебільшого ґрунтується на традиціях Мапуче,
корінного народу Чилі.
Гаразд, а зараз буде розтин прибульця.
Саме так.
Що це? Це…
Серце?
-Ну… -Що це таке?
Це морська водорість, яку ми називаємо колоф
або кочаюйо.
У водоростей немає коріння.
Але це виняток.
З цього утворення розростаються водорості,
довжиною п'ять метрів.
Ми їх смажимо.
І тепер можна…
Скуштуй, прошу.
Смачно!
Так.
У них наче бджолині стільники.
-Стільники? -Звідси така текстура.
Навіть і не скажеш, що це водорості. Просто смачно.
Особлива страва.
Уперше таке куштую.
Ціла команда збирачів шукає ці їстівні скарби
у горах, пустелі та океані.
Коли ми відкрили ресторан, то нічого не знали про нашу землю.
Якщо подумати, щонайменше 80% населення має коріння Мапуче,
тому чилійська їжа має готуватися з місцевих інгредієнтів.
-Так. -Тому я обожнюю свою професію.
Отже, ти маєш вивчати не лише кулінарію, а й історію.
Саме так.
Отже, ми починаємо повільно вивчати
ці інгредієнти й можливості.
-Зараз я покажу щось особливе. -Ого.
Дізнався про них від громади Мапуче.
Це гірські рослини.
Пахне як полуниця,
на смак як полуниця, але воно солоне.
Скуштуй, прошу.
Така смакота.
Неймовірно. Відчувається тонкий аромат полуниці.
Саме так.
Але це не полуниця.
Так, так!
-Ще одна цікавинка. -Ага.
Це пікороко.
Ось, поглянь. Вони живі.
-Бачиш цю штучку всередині? -Так, наче молюск.
Так.
Це ледь не найтендітніше м'ясо.
-Хочу, щоб ти скуштував. -Ого.
Така виточена текстура.
-Це ніби найсмачніший лобстер у світі. -Ага.
Дивися.
А це п'юра.
Це стародавній морепродукт.
Стоп, стоп. Поговорімо про п'юру докладніше.
П'юра схожа на корал, який чимось захворів.
Ти лише поглянь.
Він розрізає її та витягує щось,
схоже на серце, яке продовжує битися.
-Що це? -Дивися.
Поглянь на цю красу.
Дає шматочок, щоб роздивитися:
«Дивися, яке велике».
А я засунув усе до рота.
Чому? Тому що я дурбецало.
Це дуже бадьорить, правда? Бум!
Я не знав, що зазвичай шеф-кухарі додають лише дрібку п'юри
як приправу в основні, я б сказав, смачніші страви.
Додавати треба по шматочку.
Супернасичений смак.
Наче вдарили кулаком в обличчя.
-Прямісінько в обличчя. -Так.
Я не знав, чи я зараз просто ляжу, чи мене знудить.
Ох!
Ляжу, а потім уже знудить.
Вона дуже солона.
Так.
Також є присмак, схожий на морського їжака.
І ще щось, але я не збагну що.
Дивовижний смак.
Тобто…
Це важко описати
словами.
Це схоже на щось, що ніколи не бувало в тебе в роті.
Ось що це.
Так, абсолютно.
Більше ніколи.
Якими б незвичними й різкими не здалися мені деякі інгредієнти,
фантастичні страви й винахідливість Родольфо нікого не залишать байдужим.
Добре, Філе. Ще одна традиція — крудо.
Сире м'ясо.
-Так. -Це наш варіант крудо.
З конюшиною навкруги.
А всередині дикий фрукт,
який ми в Патагонії називаємо мічай.
-Так. -Береш ось так.
-А потім просто їси руками. -Що?
Схоже на прекрасне карпачо з дрібкою фруктів.
-Не солодке. -Так, зовсім не солодке.
Не знав, що конюшина така смачна.
Ще одна страва.
-Ще одна? -Так. Ця страва…
Принесли марискаль, покритий пелюстками квітів.
Його подали в гарбузі, який пролежав два місяці.
-Це пліснява? -Так.
Зазвичай мене важко змусити їсти гнилі фрукти.
Лише гляньте на це.
Ого!
На смак точнісінько як хороший сир.
Так, так.
І подивіться на це айс-брюле. Так, саме з льоду.
Його приготували з пустельних рослин з Атаками.
Треба розбити скоринку так само, як на крем-брюле.
Дуже гірки рослини.
Це сендвіч-морозиво, зроблене з рідкісних рослин,
які ростуть у пустелі, лише коли йде дощ, а це дуже рідко.
Ми називаємо це морозиво «Троянда року».
-«Троянда року». -Так.
Моя дружина Моніка обожнює все, що має трояндовий присмак.
Бідолашна Моніка.
Я обідаю в бістро «Амброзія»,
яким керують шефиня Кароліна Базан та її партнерка Розаріо Онетто.
-Радий знайомству. -Навзаєм.
Кароліна має нагороду найкращої шеф-кухарки Південної Америки,
а Розаріо працює сомельє.
Ми вип'ємо пет-нат, ігристе вино.
-Ти сомельє. -Так.
-І ти також зустрічаєш гостей. -Так.
А ти керуєш кухнею.
Так, я на задньому плані.
Раніше «Амброзія» була в 50-ці найкращих ресторанів Латинської Америки.
-Так. -Так.
Тепер це бістро. Як я розумію, це більш повсякденний заклад.
Ми хотіли зберегти стиль страв.
-Так. -Але без зайвого пафосу.
Я хотіла мати відкриту кухню.
Це змушує спілкуватися.
У нас немає дозвілля. Усі розваги тут.
-Як я вас розумію. -Це правда.
Усе спілкування тут.
Моя робота — моє дозвілля.
Авжеж.
-Вип'ємо за це. -Ще б пак.
-Вічна робота. -За самопоміч.
Почнемо з маленького коктейлю
з морепродуктів.
О, я вже куштував дещо з цього.
-О ні. -О так.
Це мій новий ворог — п'юра.
У мене була дещо стримана реакція,
бо лише від думки про неї мене починало трохи нудити.
Ось цей монстр.
П'юра.
-О, я в курсі. -Морепродукт.
І вони такі:
«Ти її не так скуштував. Треба ось так».
Сподіваюся, цього разу тобі сподобається.
Ти кладеш зовсім трохи.
-Так. -Як приправу.
Так.
Будьмо.
Ні, я гадаю, це…
Ага. О, я вже відчуваю…
-П'юру? -О так. Вона там.
Було непогано, але давайте наступного разу без п'юри.
Я їм п'юру як окрему страву,
лише коли сильне похмілля.
Ну, гаразд, я приїхав, щоб куштувати різні смаки.
Ви працювали в різних країнах, але повернулися в Сантьяґо.
Коли ми це вирішили,
то ресторанний бізнес щойно почав розвиватися.
-Було мало ресторанів. -Правда?
Так, а тепер
багато шефів, які працювали закордоном, повертаються.
-Так. -Вони привозять нові знання.
Цікаво починати щось нове.
Якби ми лишилися у Франції, ми були б…
-Ще одним бістро. -Так.
-Тут ви вирізняєтеся. -Так.
І відкриваєте новий світ.
Для туристів,
пропонуючи сильні смаки, які так люблять місцеві.
І для чилійців, додаючи нетрадиційні інгредієнти, як-от
часник, у безмолочне ґаспачо з креветками.
Моє улюблене.
Дякую.
Це ахо бланко, що означає «білий часник».
Але в меню написано «біле ґаспачо»,
бо в місцевих «алергія» на часник, розумієш?
-Серйозно? -Ага.
-Люблю часник. -А вони — ні.
Вважається, що він надто сильний.
Їх важко змусити їсти часник?
Так, доводиться рекомендувати
наполегливо.
Я рекомендую.
Дякую, Філе.
Дуже смачно. Усім сподобається.
Так!
-Це «так»! -Це «так»!
О, погляньте на це.
За це не шкода віддати будь-які гроші.
Коли сидиш за стійкою, так?
-Так. -Бо тут справжнє шоу.
-Ого, а це що за риба? -Ліса.
Це…
Ліса — це кефаль.
-Кефаль? -Мені дуже подобається.
Коричневе масло з мигдалем.
Це вплив французької кухні.
Цвітна капуста. Смажена цвітна капуста.
О, яка краса.
Іди-но до татка.
Гаразд, спочатку ти відріж,
бо я все зіпсую, якщо буду першим.
-Ми поділимося. -Це стара хитрість.
Бери, скільки хочеш. Усе? Решта мені.
Смакота.
О, просто феноменально.
В одному шматочку зверху сире сашімі,
а внизу приготовані інгредієнти.
Вона перфекціоністка.
Я розумію.
Це особливе місце, і я дуже радий нашому знайомству.
-Це було… -Чудово.
-Бездоганно. -Рада знайомству.
І з вами також.
Ні, лише не з ними.
Сантьяґо відомий своїм культурним і мистецьким життям.
Тут багато музеїв і театрів.
Цьому театру 165 років.
Гадаю, мене зараз зметуть зі сцени.
Час відвідати Національний музей витончених мистецтв.
Це найперший музей мистецтв у Латинській Америці.
Ми проїхали півтори години до узбережжя Чилі
й опинилися у чарівному містечку Вальпараїсо.
Від гарних звивистих вуличок,
кольорових будівель і краєвидів перехоплює дух.
Дивіться!
Це Наталія Еліс, фуд-фотографка й продюсерка.
Ми йдемо в її улюблене місце.
«Марія, Марія!»
Так, «Марія, Марія!»
-Гаразд. -Вони зробили літник.
Ось хороший стіл.
-Дякую! -Це я тобі дякую!
Ой, яке цуценятко!
-О! -Яке гарненьке цуценятко!
Який красень.
Напівпес, напівлев.
Хоче мене з'їсти.
Наталія з іншого міста,
але вона просто обожнює Вальпараїсо.
Вальпараїсо — це казкове місто.
Люблю його.
У ньому є щось від стилю бохо…
-Так, щось богемне. -Так.
Неймовірний стріт-арт на кожному кроці.
Заворожує.
О, привіт!
Це круасан із баклажаном. Вони самі випікають.
Справді? Руками?
Руками? Учора ми їли санґуче, і мені сказали,
що коли ти їси руками, то будеш схожий на американця.
Свіжа випічка
і смачний баклажан, а ще трохи сиру всередині.
І…
банка майонезу.
Але дуже смачно.
Обожнюю. Мій улюблений сендвіч.
Це пекарня. Вони самі все печуть.
Обережно!
Тут крутий схил з бруківкою. Можна легко вбитися.
Просто божественно. Але я беру паузу від сендвічів.
Ву-ху!
До того ж «Марія, Марія!» відома своїми десертами.
Це шоколадне печиво із солоною карамеллю й арахісом.
Здається, це альф…
Альфахор.
Ага.
А це берлінер із начинкою манхар.
І кремом дульсе-де-лече.
-Обидва однакові? -Так.
-Щоб ви не побилися.
Бо я збирався битися. Але я б точно програв.
Звісно.
О, це печиво.
Це наче орео, спечене
ангелами.
Це не лише в моїй голові? Ти це чуєш?
Я б міг з'їсти цілу коробку.
-Прошу. -Смакота.
А тепер злопаймо цей пончик із дульсе-де-лече.
О божечки. Ого, такий важкий!
Ага, скуштуй.
Наче пів кіло.
Це найважчий пончик, який я коли-небудь тримав.
-Дивилася «Обличчя зі шрамом»? -Так.
Привітайся з моїм другом.
Смакота.
Смачно?
Дуже.
Життя прекрасне.
Доведеться купувати нові штани.
Показати фото мого собаки?
Ясно без слів.
Моя вам порада: плануйте більше часу на Вальпараїсо.
А мені вже час повертатися до Сантьяґо.
Я люблю роздивлятися нове місто звисока.
На щастя для мене,
найвища будівля Південної Америки знаходиться в Сантьяґо.
Це Гран Торе Сантьяґо.
Ми піднімемось на самий верх Скай Костанери.
Непоганий краєвид.
Сьогодні я завітав до ояс комунес,
тобто «спільного горщика».
Це центр їжі, створений громадою,
де сусіди годують сусідів.
Ола!
Ола, Філе! Привіт!
-Привіт! -Я Фернанда.
Привіт, Фернандо.
Привіт, я Ісидора.
-Гей. -Я сестра Фернанди.
-Гей. -Ми сестри.
-О, круто. -Так.
Ісидора й Фернанда керують фондом «Пор Тодас»,
який підтримує мережу центрів їжі в Сантьяґо.
Альваро Ромеро, відомий шеф-кухар,
консультує схожі організації в місті.
«Пор Тодас» підтримує жінок.
Ми співпрацюємо з жінками,
які керують цими центрами
чи ояс комунес тут у Чилі,
і розвиваємо громадські проєкти. Але ось справжні зірки.
-Так! -Не ми.
Вони — наші зірки.
Протягом пандемії бували дні, коли вони годували 400 людей.
За день?
-За один день. -Ого.
А де ж наші зірки?
Філе, це Глорія, директорка цього громадського центру.
Ось іще.
Наталія.
Привіт, Наталіє.
-Люблю знайомитися з героїнями. -Так. Це Віолета, наша акторка.
Якщо раптом сумно…
-Кличте Віолету. -Віолето!
Так!
Сьогодні вони готують рагу для всіх сусідів.
Люди приносять свої контейнери?
-Як посуд від Tupperware? -Так.
Якщо хтось із Tupperware дивиться, нам потрібні контейнери.
О так!
Пришліть контейнери!
Люди мають прийти за обідом. А ви можете…
-Добре. -Гаразд.
-Ола! -Ола!
Сеньйоре,
це для вас. І це теж.
Щиро дякую! Дуже дякую!
Привіт усім зі світу телика!
Чао!
Я теж це люблю.
Ага, прям традиційне чилійське печиво.
Найкраще печиво у світі. Уперше куштуєте орео?
Смачно, правда?
А як це називається?
Паломітос.
Що краще? Паломітос або орео?
Орео.
Тепер ви американець.
-Ви Нельсон? -Так.
Нельсоне!
-Хвилиночку! -Дякую.
Скуштуйте орео.
А тепер паломітос.
-Дякую. -Добре.
-Чао, Нельсоне. -Чао.
Коли я бачу прекрасні обличчя цих людей
і відчуваю цю єдність, то розумію, наскільки важлива ця справа.
Це ваша донька? Можна сфотографуватися?
Звісно.
Ця ідея набула популярності. У Сантьяґо відкрилося ще 70 таких центрів.
Те, що роблять Фернанда й Ісидора, просто неймовірно.
Це не лише про їжу.
Тут є куточок, де можна навчатися і користуватися інтернетом.
-Чудово. -Вони завжди про це мріяли.
Тобто це не наш проєкт, а їхній.
Хіба не чудово, що сама Емі Адамс тут працює?
Зробити пожертву фонду «Пор Тодас» можна на цьому сайті.
Після смачного обіду можна спалити калорії надворі.
А ти так зможеш?
Наввипередки. Готова?
Мій новий друг Альваро Ромеро запросив мене на обід із його друзями,
шефом Ґабрієлем Лейерою
і Беньяміном Настом.
Я вже обідав у гастропабі Беньяміна «Деменсія»
цього тижня з його колегою Консуелою.
Це чилійські устриці з містечка Чончі.
Смакота!
Але сьогодні ми обідаємо у ресторані Ґабрієля «Ла Калма»,
що значить «затишшя перед бурею».
-За нас! -Так! Будьмо!
-Будьмо! -Будьмо!
Так приємно тут бути. Дякую.
-Дякую, що прийшов. -Це прямо спілка шеф-кухарів.
Вони дуже близькі друзі. Часто збираються,
розважаються разом і п'ють багато коктейлів «піско сауер».
І сьогодні буде так само.
Лише погляньте!
Альваро й Беньямін стверджують, аби зрозуміти чилійську кухню,
треба пообідати тут.
Оцей хлопець представляє нашу кухню.
Саме тут найкраще місце. Чесно.
Тут готують усі морепродукти, які тільки є в океані.
Я тебе люблю.
-Ну, ви… -Я знаю.
Учора ввечері ми сильно сперечалися…
-Я не сперечався. -Ми сварилися.
Я завжди як Далай-лама під час сварок.
Іноді буває, що ми сваримося.
-Як будь-яка родина. -У нас різні характери.
Але ми любимо один одного. Тому ми й зібралися.
-Стільки всього… -Я зараз поясню.
Молюски, устриці…
-А це що таке? -Морські слимаки.
-У нас їх 30 різновидів.
Ну, звісно.
Який гарний завиток.
Точно.
Ну ж бо, Філе.
-Давай. -Це випробування.
-Не для мене. Гляньте, я профі. -Ти профі.
Ти майстер.
Це тачдаун, Філе.
І трошки майонезу для смаку.
-Усі разом. -Будьмо!
Будьмо!
Я вперше цокаюся слимаком.
Смакота.
Це абалон. Ми називаємо його локо.
Тобто «божевільний».
Люди просто божеволіють. Це ніби сезон локо.
Усі просто локо.
-Почнімо? -Так.
-Спершу в соус? -Можна із соусом, або сирим, або з лаймом.
-З лаймом. -Суперм'яке.
-Це просто фантастика. -Дуже смачно.
-Здуріти можна. -Авжеж.
Це і є локо.
-Це локо! -Локо!
Так.
Коли куштуєш це в Сполучених Штатах,
абалона,
то відчуття, ніби їси гумку.
Як гадаєте, може, у нас просто їх не вміють готувати?
Чи це такий вид абалону?
Ви готуєте його інакше.
Якщо приготувати неправильно,
його неможливо їсти.
-І жоден соус не врятує? -Ні.
Це вже не можна виправити.
У шефа є суперсила.
Він може подарувати тобі найкращу мить життя
або найгіршу мить, правда?
Найгірші кілька днів.
Точно, точно.
-Кілька. Так, точно не один. -Ага.
-Привіт. -Вітаю.
Що у вас тут?
Це п'юра.
-Стоп, це мій ворог? -Ага.
Це вже нагадує жорстокий ритуал ініціації.
Як твій друг, я тебе підготую, добре?
Зосередься.
-Зроби ось так. -Добре.
Розпізнай усі смаки. Це марискаль.
Це типу севіче. Тут лимонний сік, сік молюсків,
оливкова олія, цибуля.
-Тобі сподобається. -Не бійся, Філе.
Таке відчуття, що я потрапив на реабілітацію.
Щасти.
Бум!
Наче вибух.
-Сила-силенна лимона, часнику, цибулі. -Це салат.
П'юра дуже насичена. Тому треба додавати сильні смаки.
Наче дали ляпаса.
Зараз би когось вдарити.
Де Річард?
Неймовірне розмаїття морепродуктів.
Найкращі морські істоти, а деяких я побачив уперше.
Якщо ви обожнюєте морських їжаків…
-Ого! -Який велетень.
Людоньки!
Вони не лише смачні,
а й просто гігантські.
-Вітаємо в Чилі. -Так!
-Краса! -Уперше бачу такого великого. Правда.
А яка текстура і смак…
Це просто неймовірна розкіш.
Рай.
Гей, Гугл, подзвони Пем Едлон.
Народ, це дядько Філ!
Мазаль тов! Привіт!
-Дядьку Філ! -Привіт, сонечку. Як ти?
-Добре. А ти як? -Яка ж ти гарна.
Хто там із тобою?
Дивіться, це дядько Філ!
-Привіт! -Це Ліззі та Джек.
А це Люк, хлопець Рокі.
-Красунчик. -Ласкаво просимо.
-А це Кеті. -Кеті, привіт.
Угадай, що вона принесла?
Ось що в нас є.
Усі люблять їхні страви. Гарна рекламна вставка.
Чекай, ти вже записуєш?
Ти в прямому етері. Тебе показують в усьому світі на Netflix.
О господи. Народ, мене показують по телику.
З Філом Розенталем.
Я така рада тебе бачити.
Навзаєм.
Вітаю із завершенням 5-го сезону найліпшого серіалу «Усе на краще».
Дякую. А я просто обожнюю шоу «Хтось, нагодуйте Філа».
Бачите, як ми це робимо. Ось так працює шоубізнес.
Ми завершили зйомки у Великобританії десь місяць тому.
Зараз усе монтуємо. Буде дуже апетитний контент.
І в мене!
Який плавний перехід.
Ти колись куштувала чилійську емпанаду?
О господи.
-Тут є шинка й сир. -О господи.
Дайте мені бургер.
Емпанада з «Паоли» вітає бургер із «Епл Пен» у Лос-Анджелесі.
З соусом гікорі та сиром. Заціни.
Філе, відкуси чуттєво. Зроби це сексуально.
Готова?
Так сексуально?
Подзвоніть Моніці. Я з нею поговорю.
Перекажіть, що я розумію.
Як ти дожився до цього?
Як?
А тепер час, коли ми просимо талановитих людей із почуттям гумору
розказати жарт для Макса.
О божечки.
-Я не вмію розповідати анекдоти. -Неправда.
Вибачте, але це буде жахливо.
-Не нагнітай. -Тож…
-Так. -Я не можу не нагнітати.
Ти ж мене знаєш.
Старий містер Розенталь лежить на смертному одрі.
І він ось-ось відійде в засвіти.
Аж раптом він відчув, як запахло чимось смачненьким.
Він озирається, бачить крізь відкриті двері,
як повз проходить його онук,
і каже: «Онуче, іди-но сюди.
Що так смачно пахне? Це мама запікає груднинку?
Що це? Іди принеси мені тарілочку цієї смакоти.
Мені лишилося зовсім мало».
Онук біжить на кухню, а кілька хвилин по тому
повертається з порожніми руками, без тарілки.
І дідусь питає: «Онуче,
де тарілка? Де груднинка?»
Онук відповідає: «Мама сказала, що це на поминки».
Так!
Чудовий жарт.
-Ось мій улюблений. -Розказуй.
Офіціант підходить до двох єврейських мам і питає:
«Просто хотів спитати, чи у вас усе… хоч щось у порядку?»
Дідько.
Чорт забирай!
-Я не вмію розповідати жарти. -Ні, ти прекрасна.
Це не моє.
Ні, ти просто себе накручуєш.
Давай просто полепечемо.
Полепечемо? Одразу видно, що ми родичі.
-Це твоє слівце. -Так.
Пем, поцілуй доньок від мене і всіх їхніх друзів.
-Поцілую. -І себе теж, і маму.
Люблю тебе. Ще побачимося.
Гаразд, бувай!
Ми любимо тебе.
-Дякую. -Люблю вас.
-Покладіть слухавку, бо я не знаю як. -Гаразд.
Так і махай.
-Бувай! -Бувай!
Покажу вам іще дещо,
але лише якщо ви любите видовищні речі.
Найбільше, що вражає, — це розташування Сантьяґо
в оточенні Анд.
Це місце знаходиться лише за годину їзди від центра міста.
Останній день подорожі.
Ми запросили усіх нових друзів.
-Ола! -Гей!
Привіт, Філе!
Як ти? Привіт!
Нам так пощастило з цим чудовим місцем.
Це дім друзів нашої помічниці Кати.
Привіт!
Ти без вина? Зажди, я принесу.
-Так. -Філе, як ти?
-А це хто? Ваша мала. -Це наша донька Мія. Вона спить.
О так, розумію. Я теж люблю поспати.
-Як справи, Філе? -Чудово.
Крута шапка. Милота.
Ага, прикольна.
-Тобі треба випити. -Дякую. Будьмо.
Дякую, що приїхав до Чилі.
Ваше здоров'я. Дякую.
Я люблю вас. З вами було так круто.
Який вид.
Я ніколи не їв барбекю у такому дивовижному місці.
Усі шефи зібралися на вечерю
і попросили іншого шефа, Паоло, накрити шикарний стіл.
А це дуже легка вегетаріанська страва, правда?
Зачекай.
-Я знаю. -Паоло!
Паоло!
-Гаразд, народ. -Так. Яка краса.
Суто чилійська страва.
Ви знімаєте? Це справжній бенкет.
Здуріти можна.
-Так, привіт! Ще? -Звісно.
Привіт, кролику.
Нічого собі!
Тобі варто приїжджати частіше, щоб ми завжди так вечеряли.
Ми скучатимемо.
Тепер я знаю, чому я їм подобаюся. Бо лише зі мною такі бенкети.
Так.
Ми сумуватимемо.
Іще трохи.
Привіт, «іще»!
-Як авокадо? -Смачно.
Їжа фантастична. Краєвид фантастичний.
Але головне,
що люди фантастичні.
Мені так пощастило. Дякую.
Я такий радий, що приїхав у Чилі.
Саме зараз, у цей важливий час,
коли чилійці змінюють свою країну.
Бо надія відчувається всюди. У кожному місці,
у кожній людині.
Я щиро цьому радію.
Може, і ми навчимося чогось у Чилі.
Я в захваті, Чилі.
-Будьмо! -Будьмо!
Наступного разу в мене вдома.
Гаразд!
Залиште місце для десерту.
Що?
Переклад субтитрів: Катерина Яцук