- Můžeme? - Chystám záběr.
- Dobrý. - Ano? Chci se jen ujistit… Moment.
Chci se ujistit, že natáčím.
Tak jo, Philipe. Jdeme na to.
Kontrola mikrofonu.
- Počkat, co se stalo? - Hej.
Jako fakt? Haló.
Haló. Raz, dva, tři, čtyři?
- Můžeme jet. - Jedeme.
Točíme?
- Kamera jede. - Tak jo.
- Haló? - Dovolal jsem se k Rosenthalovým?
Mám správné číslo?
- Mazel tov! - Ahoj.
- Jsi zamrzlý. - Ahoj.
- Jo? - Jsi zamrzlý.
Není.
Ale je. Nemůže mluvit.
Můžu mluvit. Slyšíte mě?
Zvuk není synchronní s obrazem.
Není to synchronní?
Ne.
Vydržte vteřinku. Zkusím vám zavolat znova, ano?
- Co? - Vteřinku. To půjde.
Ahoj! Momentíček, slyšíme tě?
- Slyšíte mě? - Jo.
Co to děláš, Philipe?
Otírám vás. Prý jste ušmudlaní.
Podle mě to není obrazovka, ale vy.
Neslyším tě.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
Mami, máš to moc… Máš to moc nahlas, protože to slyšíš…
Počkej. Ne, ten druhej čudlík.
Maxi, to mi děláš vždycky.
Řekni nám něco o Thajsku.
Bangkok je obrovské šílené město s rušnou dopravou
a hodně hlučné a úžas… Je tam všechno v pořádku?
Jo, dobrý. Pokračuj.
Víte, že to natáčíme, že jo?
Aha.
- Momentíček. - Momentíček.
Je to ten spodní…
Počkej.
- Máme to perfektně zmáknutý… - Dobře.
…že ano?
VŠE NEJLEPŠÍ K VÝROČÍ
Chlapík, co má stále hlad,
po světě se vydal cestovat.
Chce osobně se přesvědčit,
jak vařit těstoviny, bůček, kuře, jehněčí.
Rád k vám přijede,
rád k vám přifrčí.
Rád vám zazpívá,
rád vám zatančí.
Smíchem nešetří,
pak si pobrečí,
- na oplátku žádá jediné. - Nakrmte ho někdo…
Tak nakrmte,
nakrmte někdo Phila!
Nakrmte ho někdo hned!
HELEN A MAX
Připravení? Jdeme na to.
Ahoj.
Jé, ahoj.
Jak se máš?
Dobře. A co vy?
Dobře, lidičky, vím proč ve skutečnosti sledujete tenhle seriál.
Abyste viděli tyhle dvě skutečné hvězdy Nakrmte někdo Phila.
Natočíme speciální epizodu o Helen a Maxovi.
Slyšela jsem. Jsem moc ráda.
Jak se ti tentokrát líbí v Izraeli?
Musím říct, že tentokrát moc.
Slyšíte, to? Poslouchejte.
Ptáci?
Poslouchejte.
- Já nic neslyším. - Já jo.
- Co slyšíš? - Ptáky.
Musím se zeptat, jaké ptáky máte kolem domu.
Mohlo by to být zvenku.
Rozhodně je to zvenku.
Kolem jede gondoliér a zpívá.
Chceš říct, že někdo jde po ulici a zpívá?
Gondoliér.
Ulice jsou z vody…
- Máš pravdu. Už chápu. -…protože jsem v Benátkách.
Slyšels, co se stalo té šlapce v Benátkách?
Ne.
Utopila se.
Takže…
Chápete, proč jste oba tak vtipní?
Tenhle díl točíme,
protože naši byli oblíbenou a myslím, že i nejlepší součástí seriálu.
Lidi vydrželi moje kecy, aby se dočkali jich.
Líbilo se mi, jak jsi tančil tango. To mě bavilo.
To byla ta nejděsivější věc, jakou jsem tu doteď předvedl.
Vypadal jsi úchvatně.
Jo, ale tančil jsi jako motovidlo.
To není pravda.
Drž se toho, co umíš nejlíp, mletí pantem. Jsi mistr v mletí pantem.
Na tanec se vybodni.
Nevybodni. Podle mě ti to šlo výborně.
Já s ním nesouhlasím.
Jasně. Páč ona neumí tancovat.
- Nicméně… - Máš se tam dobře?
Teď už ne.
Protiklady se přitahují.
Bavilo mě sledovat, jak se v ničem neshodnou,
ale bylo to…
Helen se vždycky smála všem jeho vtipům.
My komunikujeme, je to fifty fifty.
Ona obstará všechno mluvení, já poslouchání.
Jo, jasně.
Nevěřte mu. Neposlouchá.
Nikdy jsem nevěděla, jestli se jen snaží být vtipní,
nebo jsou prostě pořád k popukání.
Asi obojí.
Matka se ani moc nesnažila
a otec se snažil a někdy uspěl,
někdy ne a někdy mu to nedošlo.
Jo.
Byl to takový mix.
Tati, můžeš prosím rozsvítit ty lampičky nad postelí?
Chtějí vás mít nasvícené zezadu.
Táta je ve svém přirozeném prostředí.
A už jde. Ale…
To…
Čemu se směješ?
Ta lampička se sama otočila.
Musí ji tam vrátit. To je dobrý.
Tu druhou taky?
Jo, ať je to symetrické.
Hlavní důvod, proč jsem chtěl tenhle díl točit,
je to, že se můžu konečně zeptat Richarda:
proč jsi zabil naše rodiče?
Můj táta se narodil v roce 1926 v Berlíně v Německu
jako Max Horst Rosenthal
a naše máma Helen Ruth Auerbachová
se narodila v roce 1933 v Hamburku v Německu.
Táta se svou rodinou zažil Kristallnacht,
Křišťálovou noc,
kdy nacisté pochodovali ulicemi, demolovali židovské obchody
a mlátili každého, koho našli.
Takže se museli schovat v bytě.
Byl zázrak, že se jim hned potom podařilo z Německa uprchnout.
Moje matka ale takové štěstí neměla.
I s její matkou je chytili nacisté
a poslali je do koncentračního tábora ve Francii.
Oddělili je od matčina otce
Philipa Auerbacha, po němž jsem pojmenovaný.
Válku očividně přežily.
Napsaly Philipovi Auerbachovi:
„Pojeďme do Ameriky, máme tam příbuzné.“
Jenže Philip Auerbach řekl, že má v Německu práci,
a nechtěl odjet.
Založil takzvaný Restituční program,
který měsíčně vyplácí Židům náhrady,
pokud jim jejich obchody ukradli nacisté,
a to až dodneška.
Moje matka tedy vyrůstala bez táty.
Takže Martha a její dceruška Helen
nasedly na loď do Ameriky,
jenže ji nevpustili do přístavu,
takže jely na Kubu.
A pak konečně dorazily do New Yorku
do Washington Heights,
kde se usadilo mnoho německých Židů.
V té čtvrti se usadilo tolik německých Židů,
že se jí začalo říkat Frankfurt nad Hudsonem.
Mému tátovi bylo 13 let, když emigroval,
a vůbec neuměl anglicky
a blížil se jeho bar micva,
takže se musel naučit nejen sérii posvátných textů,
ale taky angličtinu.
Tak dobrou chuť, panstvo. Kdo chce bagel?
Vy jste u toho možná byla. Řeknete nám,
kdy se Max a Helen seznámili?
V New Jersey býval jeden noční klub.
Vzpomínáš si na něj?
- Něco, něco Riviera. - Max tam vykládal vtipy.
Jako stand-up komik.
Sice byl amatér, ale vykládal tam vtipy.
Vždycky jsem mu říkala, ať jede do Catskills.
- Měl se z něj stát komik. - Měl specifický smysl pro humor.
- Byl skvělý. - Nebyl to lidový, prvoplánový humor.
- Byl to jemný humor. - Ano.
Uměl ji rozesmát.
Vždycky ji rozesmál.
I když se hádali, tak ji rozesmál.
My jsme buď ječeli nebo se smáli.
To je pravda.
Slyšíte mě dobře?
Bylo to moc nahlas.
Dobře.
Nedávej to moc nahlas.
Dobře. Co teď?
Tati, máš naslouchátko?
Ne.
Nikdy si ho nebere.
Proč si ho nevezmeš?
Pak to nemusíš tolik zesilovat.
Vezmi si to naslouchátko.
- Vezmi si ho! - To je moc složitý.
Dobře, tak mě neuslyšíš.
Tak jo.
Tak víš co? Neber si naslouchátko,
ale říkej pořád „co?“
- Přestaň. - Víc to nejde?
Tady jsou čtyři lidé, které moji rodiče milovali víc než mě,
počínaje tou nejhorší věcí,
která mě potkala v mých pěti, a sice Richardem.
Horká čokoláda? Nějak tě tam rozmazlujou, kluku.
Ano. Jsem strašně rozmazlený.
Co kdyby ses rozdělil s Richardem?
Rozdělit se s Richardem?
Proč si nemůžu aspoň pět minut užít něco sám?
Proč se s ním musím dělit?
Tohle sněz a zbytek mu dej.
Dobře.
Pojď sem, Richarde.
- Tady je. - Ahoj.
Váš miláček.
To stačí!
Ne, klidně si vezmi víc.
Když si přinesli Richarda domů, celý vesmír mi potemněl.
Existuje spousta domácích videí,
kde se mě pokoušíš uškrtit.
To je v pořádku.
Přesto jsme měli docela hezké dětství.
Poprvé jsem u vašich byla, když mi bylo 13.
- Na to si nejspíš nevzpomínám. - Byls ještě škvrně.
Takže ty jsi bydlela s námi v bytě?
- V New Yorku? V Bronxu? - Ano.
Ano. Tvoje máma se mě ujala, když jsem byla vykulená,
nešťastná 13letá holka.
Viděla, že potřebuju spřízněnou duši.
Ovšem. Hned si tě oblíbila.
A roli v tom myslím sehrálo i to,
aniž bych snižoval tvoje kvality,
že ji strašně štvalo, že má jen syny.
- Jo. - Další, kdo k nám přišel, byla Monica?
- Ano? - Ano.
Okamžitě ji přijali za dceru.
A pak Karen, kterou okamžitě přijali za dceru.
Takže teď měli dvě dcery, které měli ještě radši
než Richarda nebo mě.
A pak přišel pátý Brouk,
Isabellita, kterou taky okamžitě přijali za dceru.
Isabellita se napřed starala o mámu,
ale pak ses začala starat i o tátu.
- Jo. - Oba tě měli moc rádi.
Strašně moc.
Ještě jsem si nezvykla.
Pořád na ně vzpomínám.
Jo. Každý den.
- Ano, my taky. - Jo.
Takže o nás pečovali,
i když jsme byli hrozní spratci.
Byli na nás moc hodní
a podporovali nás ve všem, co jsme chtěli dělat.
Hodnoty viděli v umění, v kultuře ve vzdělání a v laskavosti.
A to nevzniklo samo od sebe, ale jako důsledek toho,
jaké prožili dětství
a jakou museli snášet nenávist.
A to, že se z nich stali tak hodní lidé,
je něco, za co budu navždy vděčný.
A akce!
Už jsou tady.
Mým úkolem bylo stvořit rodinu.
RAYMONDA MÁ KAŽDÝ RÁD
Moji rodiče mi byli vzorem ve všech aspektech života.
Takže když jsem měl napsat postavy rodičů do svého seriálu,
hádejte, kdo jim byl volnou předlohou?
Ty situace byly vykreslené věrně,
ale charaktery postav ne.
Bylo to přitažené za vlasy.
Myslíš, že jsme invalidi?
Že si sami nesvedeme koupit ovoce?
- Jsou nepopiratelně vtipní. - Jo.
Poprvé jsme si toho všimli v tom filmu,
když jsme jim omylem zavolali z Ruska.
Exporting Raymond.
A náhodou byli vzhůru.
Bylo to z pekla štěstí, že byli vzhůru
a mohli reagovat na Skype.
Haló?
Ahoj. Vidíte nás?
- No vida. Sláva. - Ahoj!
Aha, dobře.
Tohle jsou Vladimir a Ljudmila.
- Max a Helen. - Vladimir a Ljudmila?
- Max a Helen. - Dobrý den.
Je to úžasná technologie.
A pak můj táta zmáčkl špatný čudlík
a oni si mysleli, že už je nevidíme.
Já to věděla. Maxi, říkala jsem ti…
Aj!
- Vše v pořádku? - Říkala jsem ti, ať na nic nesaháš.
Proto ten seriál existuje.
Proto teď můžu být tady s vámi v Moskvě.
- Díky tomuhle. - Tohle je pro naši rodinu typické.
- Když vidíte mámu používat Skype… - Jen čelo.
Byla to sranda jako Tootsie.
- Ohromná sranda. - Boží sranda.
Podle mě je velmi zajímavá.
- Vždycky jsem se zajímala… - Nemusíš být tak blízko, mami.
…o ruskou literaturu.
A o operu. Máte rádi operu?
- …v Moskvě asi na tři dny. - Teď už se jí nezbavíme.
To bude na celou noc.
…a zrovna tam bylo krásně.
Mimochodem, neptali jste se, jak se mám?
Bylo na nich něco neodolatelného a já na to nikdy nezapomněl.
A když jsme plánovali cestopisný seriál,
napadlo mě: „Moderní ekvivalent pohlednice
je videohovor s rodiči, ne?“
Ukážete jim kde jste a něco jim o tom povíte.
Já jsem navíc vzešel ze světa sitkomů,
kde jsou vracející se postavy a především vtipné postavy.
Těžko bychom hledali vtipnější… přirozeně vtipné lidi.
Rich mi vždycky říkal: „Točíme rodiče.“
A pokaždé řekl:
„Nikdy nezklamou.“
Nikdy nezklamou.
Vždycky je to švanda.
Jak oslavíte tvoje narozeniny?
- Jdeme do restaurace MarieBelle. - Aha.
Tam jste šli i na výročí svatby, ne?
Jo, už je to přes 60 let.
- Ano. - Co?
Výročí naší svatby.
Aha. No jo…
Bezva.
Ukážu ti, jaké je venku počasí.
Vteřinku.
Maxi, ty to…
Co to děláš?
Vidíš to?
Ano.
- Fantastické. - Je mlhavo.
Všichni toho opravdu hodně vidí.
Díky.
Tenhle záběr budeme odteď používat při našich hovorech.
Cože?
Nebudeme se koukat na vás, ale ven.
Viď? Že je to hezčí?
Chci vám ukázat, co jím.
Co to je?
- Aha, sardinky. - Sardinky.
Protože vím, že máte strach, že se odbývám.
Ne?
Jo, o to mám velký strach.
Když vidím všechno to jídlo…
Co by tomu asi řekla tvoje máma?
Já vím!
- To všechno sníte? - Je toho moc!
- Je toho moc. Zaprvé. - Moc.
Neoceníme to, když je toho moc.
A tenhle týden nepůjdeme do restaurace.
Budeme dojídat zbytky.
Mami, víš, co by ti chutnalo?
Tohle ovoce.
Možná to nejlepší ovoce na světě. Ukážu ti, co jsi nikdy neviděla.
Vidělas to někdy?
Ano.
Tak mi řekni, co to je.
Je to ovoce a musíš ho rozpůlit.
Ty jsi geniální.
To léto, když jsem u nich bydlela a pracovala v Medi-Martu,
jsem si potřeboval zašít pracovní stejnokroj,
a tvůj táta viděl moji chabou lemovací techniku a byl z toho tak znechucený,
že to vzal za mě.
- Ale ukázal mi lepší metodu. - On býval krejčí.
Ano, býval.
A byl to ten nejčistší a nejupravenější člověk, jakého jsem znala.
- Na to si nevzpomínáme, ale… - No jo.
Ale je to vtipné.
- U vás ve sklepě, tam, co byl bojler… - Udržoval tam…
- Bylo tam čistěji než u mě doma. - A víš proč?
- Proč? - Nikdo tam nechodil.
Nikdo. Nebylo tam nic…
- Měl tam nějaké nářadí. - Ano.
Ale nikdo ho nepoužíval.
Neušpinilo se.
Protože ho nikdo nepoužíval.
- Jako máminy hrnce a pánvičky. - Lámu si nad tím hlavu.
Přestaň.
Tvoje máma byla náhodou dobrá kuchařka.
Nekaž mi fór. Jinej nemám.
- Podle mě byla dobrá kuchařka. - Jsi hodná.
Myslím, že konečně získáš zadostiučinění, Helen.
Vždycky jsem zbožňovala, jak moje tchýně vaří.
Díky, Moniko.
Když jsem včera měl ten nepublikovatelný part krávy v tacu,
řekl jsem: „Stýská se mi po mámině vaření.“
Měl by ses stydět.
Vždycky si stěžovali na její vaření. Ale nám to chutnalo, ne?
- Jo. - Uměla výborné polívky.
Ale oni si vždycky stěžovali a všechno pomlouvali.
Vždycky jsem si stěžoval na mámino vaření.
Dokonce se to dostalo do Raymonda. Je to dobrej fór.
Ale máma umí uvařit jednu hodně velkou dobrotu.
Polévku s macesovými knedlíčky.
Já to udělám.
Maxi, kuchařka jsem já. Ty ses toho ani nedotkl.
- Uvařilas to celé sama, viď? - Ano.
Uvařilas tu knedlíčkovou polívku sama.
- Jo. Bez cizí pomoci. - Jasně.
Čí je to recept?
Můj vlastní.
A nemáš ho od svojí matky?
- Ne. - Ne?
- Ne, já… - Není to věc,
která se předává z generace na generaci?
- Ne. - Jo, klidně mu to vykládej.
Houby na tom sejde. A zní to líp.
Vždycky jsem tuhle polévku považoval za tvoje nejlepší jídlo.
To je pravda.
- Ne. - Myslíš?
Je to bezkonkurenční.
Ochutnám ji.
Jo.
Co to tvoje „jo“ znamená?
Že mi to chutná.
Je moc dobrá. Ale…
Ale co?
Možná jsem předpojatý. Potřebuju další názor. Moment.
Co to dělá?
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se máš? - Dobře.
- Kdo je to? - Pojď dál.
To je můj kamarád Dan.
- Ahoj, Dane. - Má rád polévky.
Moc mě těší.
To je Daniel Boulud, jeden z nejlepších šéfkuchařů světa.
Polévka s macesovými knedlíčky. Tu miluju.
Dobře.
A chystá se ochutnat knedlíčkovou polívku Helen Rosenthalové.
Víš, kdo to je, mami?
Kdo?
Znáš ten podnik Épicerie Boulud nedaleko odtud?
- Ano. - A Boulud Sud?
- Ano. - A restauraci Daniel?
- Ano. - Tohle je Daniel Boulud.
- To jsem já. - Těší mě.
Mně taky, milostivá.
Párkrát jsem už polévku s macesovými knedlíčky dělal. Sice ne odmalička, ale…
Jo?
Je skvělá. Panebože. Je moc dobrá.
- Páni, mami! - Vidíš?
- Dáváte tam bylinky? - Ano.
Je tam petržel nebo trocha kopru? Co to bylo?
Hlavně petržel.
Ale kopr taky?
Jo, kopr používám pořád.
Přinesl jsem vám koprový olej.
- Ta bude ráda! - Výborně, děkuju.
- Miluje kopr. - To je olivový olej s koprem.
Dejte si trochu do polévky, a uvidíte.
Bude plavat po povrchu.
Tekutý kopr?
Voilà. Tekutý kopr. Dáte si taky?
- Ne, díky. - Zkuste to.
- Dobře. - Je to úžasné.
- Bude vám to chutnat. - Díky.
Daniel Boulud ti něco nabízí,
- a ty odmítáš? - No jo.
- Je to moc dobré. - Že?
Když jsem byla u nich doma poprvé, Helen zrovna vařila,
a nikdy na to nezapomenu,
protože nesla něco ke stolu
a upustila lžíci nebo něco a Max samozřejmě vykřikl: „Aj!“
To „aj“ slyšel celý svět, protože upadla lžíce.
A oni se začali smát.
A já nikdy… Ta žena byla hrozně rozčilená.
Byla jsem tam poprvé.
A vzpomínám si, jak křičela: „Pomoz mi, Maxi!“
- Byla jsem pobouřená. - Ještě se směju.
Vstala jsem a pomohla jí, a to nás myslím sblížilo.
A za pár měsíců
si mě vzala stranou a řekla:
„Vím, že Philip dokáže být nesnesitelný.
Ale chci, abys věděla,
že ať se mezi vámi stane cokoliv,
my dvě zůstaneme vždycky přítelkyně.“
Moje matka, dámy a pánové.
„Známe se pět minut, ale už kopu za tým Monica.“
Ona strašně toužila po dcerách.
A jakmile jednu našla, tak „sbohem, Philipe!“
Snad nejsem tak tuctový, ne?
PHIL ROSENTHAL JE MODERÁTOREM POŘADU NAKRMTE NĚKDO PHILA
- Na jakém kanále to je? - Ty nevíš, co máš dělat.
Přísahám, že je to 100% autentické.
Co hledáme?
Jeho seriál.
Ještě to nezačalo, ne?
Zkus „Phil.“
„P.“
„H.“
Já umím hláskovat.
Znáte jméno toho pořadu?
Jo.
Jak se jmenuje?
Kdo nakrmí Phila?
Já to zkusím.
Jak se ten pořad jmenuje?
Isabellito, vím, žes Maxovi servírovala jeho největší radost, asi tucet vajec.
- Denně. - Ne.
Tucet vajec asi za 75 centů.
- Skvělá láce. - Bůhví…
Bůhví jak dokázala sehnat ta nejlevnější vejce…
- Ano. - …a z toho měl Max největší radost.
Vždycky mi zavolal a řekl:
„Isabellito, nezapomeň koupit vejce.“
Můj táta měl prosté chutě.
Myslím, že každý den pokládal jednu a tutéž otázku:
„Jsou ta vejce vláčná?“
Což mámu dohánělo k šílenství, protože je uměla udělat vláčná.
Věděla, jak je má rád.
Já vím. Je vtipné, že se mě pokaždé, každé ráno, ptal:
„Co myslíš? Kolik vajec si mám dát?
Dvě, nebo tři?“
Chtěl, abys řekla tři.
Samozřejmě.
„Protože jíst tři vejce denně je zdravé.“
Zato když jsem mu vejce dělal já, vždycky říkal:
- „Že tys je vysušil!“ - Já vím.
„Už musí být hotová. Jsou hotová.“
A když jsme byli v nějakém bistru,
museli jsme mu bránit, aby nešel do kuchyně
a neřekl kuchařovi v té restauraci, jak má ta vejce dělat.
A moje matka měla jednu životní lásku.
Nebyly to její děti ani její manžel,
byla to opera.
Tu milovala nadevše.
Myslím, že za jednu minutu s Plácidem Domingem
by nás všechny shodila ze střechy.
Líbí se mi ta vycpaná lama na parapetu.
A co Domingo?
A jo, Plácido Domingo, no ovšem.
Můžeš ho přiblížit,
aby na pět minut vyplnil obrazovku?
A Sutherlandová.
Joan Sutherlandová. Ano, přátelé.
To jsou věci, která má ráda moje matka.
Pánbůh vás ochraňuj, pokud jste ji vyrušili v sobotu odpoledne,
když na stanici WQXR běželo živé vysílání z Metropolitní opery.
„Poslouchám operu!“
„Mami, zlomil jsem si nohu.“ „Poslouchám operu!“
Každý máme v životě nějakou libůstku, ne?
A je umění najít v těchto maličkostech radost a štěstí.
Třeba poslouchat v sobotu odpoledne z rádia operu
nebo jíst vláčná vejce a pochutnat si na nich.
Pokud něco takového v životě najdete, vřele doporučuju,
protože pak dokážete vždycky v něčem najít štěstí.
Víte, co jsme mu nechali napsat na náhrobek?
- Vy to nevíte? - Ne.
„Jsou ta vejce vláčná?“
A víte, co je na jejím náhrobku? Její odpověď.
„Poslouchám operu.“
„Neotravuj mě.“
Mám dojem, že se ti tam líbí víc než na těch ostatních místech.
- Je to tak? - Já si to nemyslím.
Proč si to nemyslíš, mami?
Protože si myslím, že se ti líbí všude, kam jedeš.
Myslím, že máš pravdu.
- Ale tady o trochu víc. - Ne.
Zdá se mi…
Lidé se mi tam zdají být přátelštější. Nebo nevím.
Maxi, totéž jsi říkal, když byli v Izraeli.
A teď říkáš, že je spokojenější tady.
Je spokojený všude, kde je.
Dobře.
Tedy pokud není tady.
Tady s námi. Jo.
Rozbalte to pořádně. Já jim to předám.
Je to tvoje zásluha.
- Páni. - Díky tobě je speciál speciální.
Tak děkuju.
Oni tě milovali. Tím jsem si jist.
A já je taky. Jo.
Helen byla ta nejskvělejší příbuzná. Mohla jsem se jí s čímkoliv svěřit.
A ona zas mně.
- Krása. - A jak jsme se nasmály.
A když umřela, pořád jsem volala tvému tátovi,
a on byl vždycky rád.
Když byla zima, vždycky se ptal:
„Je ti teplo? Máš tam topení?“
Jasně, protože si představil tu dřevěnou chatu v lese.
„Jak tam můžeš žít?“
„Jak to tam vytápíš? Dřevem?“
Jo.
„Můžu ti přivézt uhlí?“
- Jo. - Za chvíli jsme zpět s hovory o dřevu.
Co se děje v New Yorku?
Jaké je tam počasí?
- Zima. - Jak to víš? Vůbec nechodíš ven.
- Nebyls venku. Taková zima není. - Otevřel jsem okno.
Ani okna neotevíráš.
- Koukám, že to tam žije. - No nic.
Jo. Náramně to tu žije.
Tohle jsem po nich zdědil.
Nepředali mi jen některé osobnostní rysy,
ale také mi názorně předváděli,
že smysl pro humor
je možná ta nejpodceňovanější lidská vlastnost.
Ne, není.
Mám pocit, že je hodně důležitá.
Opravdu.
- Takže se mnou souhlasíte. - Ano.
- Ale chtěla jste mi oponovat. - Ne, nechtěla.
To je přesně ten styl.
Děkuju vám za celý život, kdy jste nebyli jen přátelé, ale i rodina.
- Je to tak. - Ano.
Monica říkala, že jdeš dneska na svatbu. Je to…
Je to pravda.
Všichni se ženou do chomoutu.
Doporučuješ to, ne?
Ne.
Je to dobrá instituce, ale kdo by chtěl žít v instituci?
Teď v každém díle voláme
spřáteleným komikům. Každý řekne vtip pro Maxe.
- Je to poklona jeho duchu. - Jo.
- Žije dál. - Jo.
Dobrá práce, kluci. Jste dva hodní kluci.
Vždycky chtěl dva hodné kluky. Ptali jsme se ho, co chce k narozeninám.
„Chci jen dva hodné kluky.“ Protože takové neměl.
Ale vím, že naši byli strašně rádi, že pracujeme spolu.
- To jo. - A je to super.
- Prostě super. - Ano.
Byly jsme jako jejich dcery. Bylo to…
- Ano. - Nepřipadaly jsme si jako vyženěné.
- Rozhodně jsme byly… - Ne.
A takhle vnímaly nás obě.
Táta nám dokonce poslední den, kdy byl naživu, řekl:
„Nemohl bych si přát čtyři lepší děti.“
Jo.
Díky za tu depku.
A Isabellitu.
- Až se vrátíš, tak se tu stavíš? - Ano.
Užij si zbytek pobytu, hochu.
Díky.
- Líp se mít nemůžeš. - Asi máš pravdu.
Chtěl bys být na jeho místě?
Ne.
- Musím být tady. S tebou. - Možná se ty nemůžeš mít líp.
Jasně.
Nenapadlo tě to?
Díky za krásnou tečku.
Ahoj!
Měj se.
Vy taky.
„Možná se ty nemůžeš mít líp.“
Co si víc přát?
Překlad titulků: Petr Putna