-Spremni? -Da. Pripremam prizor.
-Može. -Može? Želim da bude… Samo malo.
Provjeravam snima li se.
-U redu, Philipe. Počinjemo. -Provjeravamo mikrofon.
Što je ovo?
Hej.
Zar zbilja? Halo. Halo? Je'n, dva, tri, četiri?
-Spremni smo. -Snimaj.
Snimamo?
-Snimamo. -Počinjemo.
-Halo? -Jesam li dobio obitelj Rosenthal?
Jesam li nazvao pravi broj?
-Mazel tov! -Zdravo!
-Smrznuo si se. -Bok.
-Zbilja? -Smrznuo si se.
Ne, nije.
Jest. Ne govori.
Govorim. Čujete li me?
Zvuk i slika nisu sinkronizirani.
Nisu sinkronizirani?
Ne.
Pričekajte. Pokušat ću vas opet nazvati.
-Što? -Samo malo. Tako.
Zdravo! Samo malo. Čujemo li te?
-Čujete li me? -Da.
Što radiš, Philipe?
Brišem vas. Kažu da ste prljavi. Možda je i ekran, ali ja mislim da ste vi.
Ne čujem te.
-Bok. -Zdravo.
Zdravo.
Mama, preglasno… Preglasno je jer se čujem…
Čekaj. Ne, ono drugo.
Max, uvijek isto.
Kako je na Tajlandu?
Bangkok je velik, lud grad s jako gustim prometom.
jako je bučan i… Dobro si?
Da, dobro sam. Nastavi.
Znate da snimamo, zar ne?
-Samo malo. -Samo malo.
Ne, to je za stišavanje…
Čekaj.
-Posve ste svladali ovo, zar ne? -U redu.
Sretan, gladan čovjek
Putuje diljem mora i kopna
Pokušava razumjeti
Umjetnost tjestenine Svinjetine, piletine i janjetine
Vozit će prema tebi
Letjet će prema tebi
Pjevat će za tebe
I plesat će za tebe
Smijat će se s tobom
I plakat će s tobom
Samo jednu stvar traži zauzvrat
Nahranite ga, nahranite…
Nahranite
Nahranite Phila, molim
Neka ga netko odmah nahrani
Spremni? Krećemo.
Bok.
Kako si?
Dobro sam. Kako ste vi?
U redu, ljudi. Dobro znam zašto gledate ovu emisiju.
Da vidite njih, istinske zvijezde serijala Nahranite Phila, molim.
Snimit ćemo posebnu epizodu o Helen i Maxu.
Da, čula sam. Jako sam sretna.
Kako ti se sviđa Izrael?
Moram reći da mi je sjajno.
Čujete li? Poslušajte.
Ptice?
Poslušajte.
-Ne čuje se ništa. -Čuje.
-Što čuješ? -Ptice.
Kakve to ptice imate u kući?
Možda dopire izvana.
Dopire izvana, tako je.
Gondolijer prolazi i pjeva.
Netko hoda ulicom i pjeva?
Gondolijer.
Ulice su na vodi.
-Aha, da, shvaćam. -U Veneciji sam.
Jesi li čuo za šetačicu u Veneciji?
Ne.
Utopila se.
Tako da…
Znaš li zašto ste obojica duhoviti?
Snimamo ovo jer su bili svima omiljeni i, po mom mišljenju, najbolji dio emisije.
Ljudi su me trpjeli samo da bi vidjeli njih.
Volim te gledati kako plešeš tango. To mi je bio najdraži dio.
To je bilo nešto najstrašnije u ovom serijalu.
Bio si sjajan.
Da, ali plesao si pomalo trapavo.
Nije.
Drži se onoga u čemu si najbolji. Brbljanja. Samo brbljaj.
Pusti ples.
Ne slušaj ga. Sjajno plešeš.
Ne slažem se s njim.
Dobro. Jer ona baš i ne zna plesati.
-Uglavnom… -Zabavljaš li se?
Sad više ne.
Suprotnosti se privlače. Njih dvoje bili su jako različiti,
ali postojala je i…
Helen se uvijek smijala njegovim šalama.
Komuniciramo. Podijelili smo se.
Ona govori, a ja slušam.
To je to.
Ne vjerujte mu. Uopće ne sluša.
Nikad mi nije bilo jasno trude li se biti duhoviti
ili su prirodno tako urnebesni.
I jedno i drugo. Moja se majka nije toliko trudila.
Moj se otac trudio i katkad uspijevao,
katkad nije, a često ne bi ni skužio da je duhovit.
Da.
Sve to.
Tata, možeš li uključiti svjetlo iznad kreveta?
Treba nam osvjetljenje u pozadini.
Tata je u svom prirodnom okruženju.
Evo ga. Pogledajte…
To je…
-Što je tako smiješno? -Svjetiljka se okrenula.
Mora je vratiti. Tako.
-Da uključim i drugu? -Zašto ne? Da bude simetrično.
To je glavni razlog zbog kojeg radim ovo.
Da napokon mogu pitati Richarda.
Zašto si nam ubio roditelje?
Moj tata Max Horst Rosenthal
rodio se 1926. godine u Berlinu.
A naša mama, Helen Ruth Auerbach,
rodila se u Hamburgu 1933. godine.
Moj tata i njegova obitelj živjeli su u Njemačkoj kad se zbila Kristalna noć.
„Noć slomljenog stakla“ bila je noć kad su nacisti razbijali židovske trgovine
i premlaćivali koga su god stigli.
Morali su se skriti u stan.
Pravo je čudo što su uspjeli pobjeći iz Njemačke nakon toga.
Moja majka nije bila te sreće.
Nju i njezinu majku uhitili su nacisti
i poslali ih u koncentracijski logor u Francuskoj.
Razdvojili su ih od oca moje mame,
Philipa Auerbacha, po komu sam dobio ime.
Očito, preživjeli su rat.
Pisali su Philipu Auerbachu:
„Pođimo u Ameriku. Imamo rođake ondje.“
Philip Auerbach je rekao da ima posla u Njemačkoj
i da ne želi otići.
Pokrenuo je program restitucije,
u kojemu Židovima isplaćuju mjesečne iznose kao naknadu
za imovinu koju su im zaplijenili nacisti, sve do danas.
Moja je majka odrasla bez oca.
Martha i njezina kćerkica Helen
ukrcale su se na brod za Ameriku,
ali nisu ga pustili u SAD,
pa su otišle na Kubu.
Kad su napokon stigle u New York,
u Washington Heights,
kamo se doselilo mnogo Židova iz Njemačke…
Toliko se Židova iz Njemačke doselilo u Washington Heights
da su ga prozvali Frankfurtom na Hudsonu.
Moj je tata imao 13 godina kad je emigrirao
i nije znao ni riječ engleskog.
A bližila mu se bar micva.
Tako da je morao učiti ne samo tekst za obred nego i engleski jezik.
Navalite. Tko želi pecivo?
Pitam jer ste možda bili ondje. Kada su se Max i Helen upoznali?
U New Jerseyju je bio jedan noćni klub.
Sjećaš se?
-Nekakva Riviera. -A on je ondje pričao viceve.
Bio je komičar.
Amater, ali pričao je viceve.
Govorila sam mu da treba otići u Catskills.
-Trebao je. -Imao je specifičan smisao za humor.
-Bio je sjajan. -To nije bio veseo, poletan humor.
-Nego vrlo suptilan humor. -Da.
Nasmijavao ju je.
Stalno ju je nasmijavao.
-Čak i kada su se svađali. -Ili smo vikali ili smo se smijali.
Istina.
Čujete me?
Preglasno je.
U redu.
Ne pojačavaj zvuk.
Je li sad dobro?
Imaš svoju stvarčicu?
Nemam.
Ne nosi je.
Zašto ne?
Tada ne bi morao pojačavati zvuk.
Stavi slušni aparat.
-Stavi ga! -Treba sto godina da ga naštimam.
Dobro, nećeš me čuti.
U redu.
Znaš što bi bilo dobro? Nemoj staviti aparat,
nego često zapitkuj „Što?“.
-Daj, prestani! -Što mu je?
Ovdje smo s četvero ljudi koje su moji roditelji voljeli više od mene.
A među njima je najgora stvar
koja mi se dogodila: Richard.
Topla čokolada? Postao si jako razmažen.
Da, jako sam razmažen.
A da ponudiš Richardu?
Da ponudim Richardu?
Zar ni u čemu ne mogu uživati sâm?
Zašto bi mu išta morao dati?
Pojedi to i daj mu ostatak.
Dobro.
Dođi, Richarde.
-Evo ga. -Zdravo.
Vaš miljenik.
Dosta je!
Ne, samo jedi. Uzmi još.
Kad su donijeli Richarda iz bolnice, to je bio kraj moje ovozemaljske sreće.
Vidjet ćete hrpu kućnih videa u kojima me pokušava zadaviti.
To je u redu.
Ali, unatoč tomu, imali smo lijepo djetinjstvo.
Živjela sam s tvojim roditeljima kad sam imala 13 godina.
-Ne sjećam se. -Bio si malen.
Živjela si s nama u stanu?
-U New Yorku? U Bronxu? -Da.
Da. Tvoja me mama zavoljela kad sam bila čudna
i jadna trinaestogodišnjakinja.
Vidjela je da mi je potreban prijatelj.
Da. Odmah te zavoljela.
Ali, također,
a time te nimalo ne podcjenjujem, zaista je mrzila što ima sinove.
Da.
Zatim su upoznali Monicu?
-Da? -Da.
Odmah su je zavoljeli kao kćer.
A zatim Karen, koju su odmah zavoljeli kao kćer.
Dobili su dvije kćeri koje su voljeli puno više od Richarda i mene.
A zatim i peti Beatles,
Isabellita, koju su također zavoljeli kao kćer.
Isabellita se najprije brinula za moju mamu,
a onda si se ostala brinuti i za tatu.
-Da. -Jako su te voljeli.
Jako.
Još se nisam priviknula. Živim sa sjećanjem na njih.
Da. Iz dana u dan.
-Da. I mi. -Da.
Voljeli su nas
iako smo bili grozna djeca.
Bili su jako blagi
i podržavali su nas u baš svemu.
Držali su do umjetnosti, kulture, obrazovanja i dobrote.
Ali nisu bili takvi bez razloga.
Bili su takvi zbog svoje prošlosti i zbog mržnje s kojom su se suočili.
To ih je učinilo ljudima kakvi su bili
i zbog toga ću im uvijek biti zahvalan.
Akcija!
Evo ih.
Stvorio sam obitelj.
Ovaj je čovjek glavni! Phil Rosenthal!
Moji su roditelji imali velik utjecaj na mene u svakom aspektu života.
Utjecaj je bio toliki da, kad je trebalo osmisliti uloge roditelja u seriji,
možete pogoditi na kome su dijelom bili temeljeni.
Situacije su bile vjerno prikazane,
ali gluma nije uvijek bila vjerna. Drugim riječima, bila je pretjerana.
Misliš da smo invalidi?
Da si ne možemo sami kupiti voće?
-Duhoviti su. -Da.
To smo prvi put vidjeli na ekranu
kad smo ih slučajno nazvali iz Rusije.
Izvozni Raymond.
Bili su budni.
Pukom su srećom bili budni
i javili su se na Skype.
Zdravo!
Zdravo! Vidite li nas?
-Evo nas. -Bok!
U redu.
Ovo su Vladimir i Ljudmila.
-Max i Helen. -Vladimir i Ljudmila?
-Max i Helen. -Zdravo.
Tehnologija je nevjerojatna.
A onda je tata pritisnuo pogrešan gumb i mislili su da ih više ne vidimo.
Znala sam. Max, rekla sam ti…
Hej!
-Dobro ste? -Rekla sam ti da ne diraš.
Ovako je nastala serija.
Zbog ovoga sam danas u Moskvi.
-Zbog ovoga. -To je tipično za našu obitelj.
-Kad je moja mama na Skypeu… -Samo čelo.
Kao u filmu Tootsie.
-Da umreš od smijeha. -Da umreš.
Jako zanimljivo.
-Oduvijek me zanimala… -Ne moraš se toliko približiti.
Zanima me ruska književnost.
I opera. Volite li operu?
-…tri dana u Moskvi. -Nikad je se neće riješiti.
Trajat će cijelu noć.
…u vrijeme kad je ondje lijepo.
Zanima li vas uopće kako sam ja?
Nikad neću zaboraviti kako su se odmah povezali s njima.
Kad smo počeli snimati ovaj serijal,
pomislio sam da je to moderna inačica razglednice.
Da nazoveš roditelje.
Da im pričaš o tome gdje si.
A s obzirom na to da dolazim iz svijeta humorističnih serija,
želim smiješne epizodne likove.
Oni su najsmješniji… Prirodno su smiješni.
Rich bi rekao: „Da, snimamo roditelje.“
I uvijek bi zaključio sa: „Nikad ne razočaraju.“
Nikad ne razočaraju.
Uvijek je smiješno.
Što ćete za rođendan?
-Idemo u Maribelle. -Da?
Ondje ste slavili i godišnjicu?
Da. Više od 60 godina.
-Da. -Što to?
Naša godišnjica.
Da, pa…
Savršeno.
Pogledaj kakvo je vrijeme.
Samo malo.
Max, hoćeš li…
Što radiš?
Vidiš li?
Da.
-Super. -Maglovito je.
Svi mogu jako dobro vidjeti.
Hvala ti.
To će nam biti u kadru kad vas budemo zvali.
Molim?
Nećemo gledati vas, nego ovo.
Pa da. Ljepše je.
Pokazat ću vam što jedem.
Što je to?
-Aha, sardine. -Sardine.
Jer se brinete da ne jedem dovoljno.
Nije li tako?
Da, baš se brinem zbog toga.
Gledam svu tu silnu hranu.
Što bi ti majka rekla?
Znam!
-Sve ovo? -Previše!
-Previše. Kao prvo. -Previše.
Ne možemo uživati, previše je. I ovaj tjedan ne idemo u restoran.
Jest ćemo ove ostatke.
Znaš što bi ti se svidjelo, mama? Voće.
Možda najbolje na svijetu. Ovo nikad nisi vidjela.
Vidjela si ovo?
Da.
Onda mi reci što je to.
To je voće koje se rastvori.
Genijalna si.
To ljeto kad sam živjela s njima radila sam u Medi-Martu
i morala sam si zašiti kutu ili nešto slično.
Tvoj se tata zgrozio kad je vidio koliko sam loša u šivanju
da ju je sâm uzeo i zašio.
-Ali naučio me šiti. -Bio je krojač.
Točno, bio je krojač.
I najurednija osoba koju sam poznavala.
-Toga se baš ne sjećamo, ali… -O, da.
Zanimljivo.
-Podrum, gdje je bio bojler… -Držao ga je zbilja…
-Bio je čišći od moje kuće. -Znaš zašto?
-Zašto? -Nitko nije išao dolje. Nije bilo ničega…
-Imao je set alata. -Da.
-Nitko nije ništa popravljao. -Uvijek je bio čist.
Jer ga nitko nije rabio.
-Kao mamini lonci. -Nisam to povezala.
Ma daj.
Tvoja je mama bila dobra kuharica.
Ne uništavaj mi foru.
-Bila je dobra kuharica. -Slatko.
Helen, ovo je tvoje iskupljenje.
Obožavam kako moja svekrva kuha.
Hvala, Monica.
Neki dan sam pronašao čudan dio krave u tacu
i rekao: „Nedostaje mi majčina kuhinja.“
Trebaš se sramiti.
Oni su se žalili na njezinu kuhinju. A mi smo je voljele.
-Da. -Juhe. Sve je bilo prefino.
Ali oni su uvijek govorili da je užasno.
Gle, uvijek sam zafrkavao majku zbog kuhanja.
To je dospjelo i u Raymonda.
Jedno jelo jako dobro priprema.
Pileću juhu s noklama.
Ja ću.
Max, ja kuham. Ti nisi sudjelovao u pripremi.
-Tako je. Sve si sama učinila? -Da.
Skuhala juhu, napravila nokle.
-Da. Bez ičije pomoći. -Tako je.
Čiji je to recept?
Moj.
Nisi ga naslijedila od svoje mame?
-Ne. -Ne?
Ovo nije lijepa tradicija koja se prenosi s koljena na koljeno?
-Ne. -Daj, reci mu da jest.
Kakve veze ima? Zvuči bolje.
Uvijek sam smatrao da je ovo tvoje najbolje jelo.
I jest.
-Nije. -Ne?
Nitko ga ne kuha bolje.
Kušat ću.
Da.
Što ti znači to „da“?
Sviđa mi se.
Jako je ukusno. Ali…
Ali što?
Možda sam pristran. Trebam drugo mišljenje. Čekaj.
Što se događa?
-Zdravo. -Zdravo.
-Kako si? -Dobro.
-Tko je to? -Dođi.
-Bok. -Moj prijatelj Dan.
-Zdravo, Dan. -Voli juhu.
Drago mi je.
Daniel Boulud, jedan od najboljih svjetskih kuhara.
Pileća juha s noklama. Obožavam je.
Fino.
Kušat će juhu s noklama koju je skuhala Helen Rosenthal.
-Znaš li tko je to, mama? -Što?
Čula si za Épicerie Boulud u blizini?
-Da. -A za Boulud Sud?
-Da. -A za restoran Daniel?
-Da. -Ovo je Daniel Boulud.
-Daniel Boulud. -Zdravo.
Zdravo, gospođo.
Tu i tamo bih skuhao pileću juhu s noklama. Nisam je često jeo, ali…
Da?
Volim je. O, Bože. Jako je ukusna.
-Ajme, mama! -Vidiš?
-Začinsko bilje? -Da.
Peršin? Ili kopar? Što ste stavili?
Peršin. Uglavnom.
Ali ima i kopra?
Da. Stavljam puno kopra.
Donio sam ulje od kopra.
-Ajme! Želi ga. -Divno. Hvala vam.
-Voli kopar. -S maslinovim uljem.
Stavite malo u juhu pa ćete vidjeti.
Plutat će na površini.
-Tekući kopar? -Voilà. Tekući kopar. Želite?
-Ne, hvala. -Kušajte.
-U redu. -Sjajno je.
-Svidjet će vam se. -Hvala.
-Reći ćeš ne Danielu Bouludu? -Dobro.
-Ukusno je. -Nije li?
Kad sam prvi put došla k njima, Helen je kuhala.
Nikad neću zaboraviti taj prvi put.
Stavila je nešto na stol
i žlica je pala. A Max je povikao: „Hej!“
Tako je reagirao jer je žlica pala.
A oni su se počeli smijati.
Nikad neću… Ta je žena bila toliko uzrujana.
A ja sam prvi put bila ondje. Odjedanput je povikala: „Pomozi mi, Max!“
-A oni su… Bila sam bijesna. -Smijali smo se.
Ustala sam i pomogla joj. Tad smo se zbližile.
Nekoliko mjeseci poslije odvela me sa strane i rekla:
„Znam da je s Philipom katkad jako teško.
Želim da znaš ovo.
Pukne li ovo između vas,
nas dvije ćemo ostati prijateljice.“
Dame i gospodo, moja majka. „Tek sam je upoznala, ali draža mi je od tebe.“
Žarko je željela kćeri.
Čim je dobila kćer, Philip je postao prošlost.
Zar me je tako lako zaboraviti?
Ovo je službena Netflixova najava emisije.
-Na kojem je programu? -Nemaš pojma.
Uvjeravam vas da ovo nije gluma.
Što tražimo?
Njegovu emisiju.
Nije na programu?
Upiši „Phil.“
„P“.
„H.“
Znam kako se piše.
Znate li kako se zove emisija?
Da.
Kako?
Tko hrani Phila?
Daj meni.
Kako se zove emisija?
Isabellita, pružala si Maxu ono što najviše voli. Tucet jaja.
-Na dan. -Ne.
Tucet jaja za 75 centa.
-Jeftinije ne može. -Nekako…
Isabellita je nekako pronalazila najjeftinija jaja…
-Da. -Max je bio oduševljen.
I uvijek mi je govorio:
„Isabellita, ne zaboravi kupiti jaja.“
Moj je tata bio jednostavan čovjek.
Svaki je dan pitao isto pitanje. „Jesu li jaja hladetinasta?“
To je izluđivalo moju majku jer je znala raditi hladetinasta jaja.
Znala je da ih voli.
Nevjerojatno je što me svakog jutra pitao:
„Što misliš, koliko da jaja pojedem?
Dva ili tri?“
-Želio je da kažeš tri. -Naravno.
„Trebaš pojesti tri jaja svaki dan, Max.“
Bolje nego kad sam mu ih ja pripremao.
-„Jesu li zagorjela?“ -Da.
„Mislim da su pečena. Pečena su.“
A kad bismo otišli u zalogajnicu ili kafić,
morali smo ga sprječavati da ne ode u kuhinju
i uči kuhara kako se spravljaju jaja.
Moja je majka imala jednu veliku životnu ljubav.
To nisu bila njezina djeca ni njezin muž.
To je bila opera. Opera joj je bila omiljena.
Mislim da bi nas sve bacila s krova za pet minuta s Plácidom Domingom.
Sviđa mi se ljama na pultu.
A Domingo?
Plácido Domingo. Naravno.
Zašto ne bi okrenula kameru prema njemu da ga malo gledamo?
I Sutherland.
Joan Sutherland. Da, ljudi. To je ono što moja majka voli.
Ne daj Bože da joj smetaš u nedjelju poslijepodne
dok WQXR prenosi operu uživo iz Metropolitana.
„Slušam operu!“
„Mama, slomio sam nogu.“ „Slušam operu!“
Svi u životu imamo stvarčice koje volimo.
Divno je kad čovjek uživa u njima i one ga usrećuju.
Bilo to slušanje opere na radiju nedjeljom popodne
ili uživanje u hladetinastim jajima.
Savjetujem vam da pronađete te stvarčice
jer ćete tako uvijek biti sretni.
Znate što mu piše na spomeniku?
-Ne znate? -Ne.
„Jesu li jaja hladetinasta?“
A njoj? Njezin odgovor.
„Slušam operu.“
„Ne gnjavi me.“
Mislim da se dosad nisi nigdje zabavljao kao tamo.
-Je li tako? -Mislim da nije.
Zašto to misliš, mama?
Zato što mislim da uživaš kamo god pošao.
Imaš pravo.
-Tu ipak malo više. -Ne.
Čini mi se da…
Ljudi su ljubazniji. Ne znam. Nešto.
Max, rekao si isto to kad su bili u Izraelu.
A sad kažeš da mu je bolje ovdje.
Sretan je kamo god pošao.
Dobro.
Samo da nije ovdje.
S nama. Da.
Dajte im vlastitu emisiju.
Posebna epizoda.
-Ajme. -Učinila si je posebnom.
Hvala ti.
Znam da su te voljeli.
I ja sam voljela njih.
Helen mi je bila omiljena rođakinja. Mogla sam joj reći sve.
I ona meni.
-Baš lijepo. -Stalno smo se smijale.
Nakon što je umrla, nastavila sam zvati tvog oca.
Volio je to.
Tijekom zime bi uvijek pitao:
„Je li vam toplo? Radi li vam grijanje?“
Da, jer zamišlja drvenu kolibu usred šume.
„Kako to živite?“
„Kako se grijete? Na drva?“
Da.
„Da vam donesem ugljen?“
-Da. -Uskoro nastavljamo s razgovorom o drvima.
Što ima u New Yorku?
Kakvo je vrijeme?
-Hladno je. -Kako znaš? Ne izlaziš iz kuće.
-Nisi bio vani. Nije hladno. -Otvorio sam prozor.
Ne otvaraš ni prozore.
-Baš vam je uzbudljivo. -Uglavnom.
Jest. Jako je uzbudljivo.
To sam naslijedio od njih.
Nisam naslijedio samo osobnost,
nego sam kroz primjer naučio
da je smisao za humor
najpodcjenjenija ljudska odlika.
Ne, nije.
Smatram da je vrlo važna odlika.
Zbilja to smatram.
-Onda se slažemo. -Da.
-Ali najprije ste mi proturječili. -Ne, nisam.
To je to.
Hvala vam na tome što ste bile više od prijatelja. Bile ste obitelj.
-Bile smo obitelj. -Da.
Monica je rekla da danas ideš na vjenčanje. Je li to…
Istina je.
Svi se vjenčaju.
Preporučuješ brak?
Ne.
Brak je dobra institucija, ali tko želi biti institucionaliziran?
Redovito zovemo prijatelje komičare koji ispričaju šalu za Maxa.
-Tako mu odajemo počast. -Da.
-I dalje živi. -Da.
Bravo, dečki. Dva dobra dječaka.
Samo je to želio. Kad bismo ga pitali što želi za rođendan, rekao bi:
„Dva dobra dječaka.“ Jer ih nije imao.
Ali znam da im je bilo jako drago što radimo skupa.
-O, da. -I to je sjajno.
-Sjajno. -Da.
Bile smo im poput kćeri. Bilo je…
-Da. -Nikad se nismo osjećale kao svojta.
-Bile smo… -Ne.
Tako su se odnosili prema objema.
Tata je čak na samrti rekao…
„Nisam mogao poželjeti bolje četvero djece.“
Da.
Hvala. Bacila si nas u depru.
I Isabellitu.
-Razgovarat ćemo kad se vratiš. -Da.
Uživaj u ostatku posjeta.
Hvala.
-Živiš život iz snova. -Imaš pravo.
Mijenjao bi se s njim?
Ne.
-Moram biti ovdje. S tobom. -Možda ti živiš život iz snova.
-Baš. -Je li ti to palo na pamet?
Hvala ti na sjajnom kraju.
Zbogom.
Ostaj dobro.
I vi.
„Možda ti živiš život iz snova.“
To je sve što ti treba.
Prijevod titlova: Ivan Fremec