- Minden oké? - Igen. Blokkolunk.
- Oké. - Oké? Csak biztos akarok lenni,
hogy elindult a felvétel.
Oké, Philip. Kezdjük!
Mikrofonpróba.
- Várj, mi történt? - Hé.
Komolyan? Halló.
Egy, kettő, három, négy?
- Felvétel indul. - Mehet.
Felvétel indul?
- Felvétel elindítva. - Kezdünk.
- Halló? - Rosenthal-rezidencia?
Jó számot hívtam?
- Ó, mazel tov! - Helló.
- Lefagytál. - Helló.
- Igen? - Lefagytál.
Nem fagyott.
De, lefagyott. Nem tud beszélni.
Tudok beszélni. Hallotok?
Nincs szinkronban a kép és a hang.
Nincs szinkronban?
Nincs.
Egy pillanat. Visszahívlak. Oké?
- Tessék? - Várjatok! Minden oké.
Helló! Egy pillanat! Van hang?
- Hallotok? - Igen.
Mit csinálsz, Philip?
Letörölgetlek titeket. Azt mondják, piszkosak vagytok.
- Azt mondja, a képernyő piszkos. Vagy ti. - Nem hallom.
- Helló. - Helló.
Helló.
Anya, a hangod... A hangod túl hangos, mert...
Várj! Nem, a másik.
Max, mindig ezt csinálod.
Mesélj Thaiföldről!
Bangkok egy őrült nagyváros, ahol óriási a forgalom,
nagyon zajos és elkép... Minden rendben?
Minden rendben. Folytasd!
Tudod, hogy forgatunk, ugye?
- Pillanat. - Pillanat.
Nem, ez a lenti...
Várj!
- Szakértők leszünk... - Oké.
...nem igaz?
BOLDOG ÉVFORDULÓT!
Egy éhes és vidám fazon
Utazgat vízen, szárazon
Szeretné s próbálja megfejteni
Tészta, sertés Csirke, bárány mitől isteni
Elmegy hozzád
Repül hozzád
Énekel neked
Táncol neked
Együtt nevettek
Együtt sírtok
Cserébe csak egyet kér Valaki etesse, valaki...
Valaki...
Valaki etesse meg Philt!
Valaki etesse, de gyorsan!
Készen álltok? Kezdjük!
Szia.
Sziasztok.
Hogy vagy?
Jól. Ti hogy vagytok ma?
Oké, emberek. Tudom, miért nézik a sorozatomat.
Hogy láthassák a Valaki etesse meg Philt! igazi sztárjait.
Egy különleges epizódot forgatunk Helenről és Maxről.
Igen, hallottam. Annyira örülök.
Hogy érzed magadat Izraelben ez alkalommal?
Azt kell mondanom, hogy imádom.
Halljátok ezt? Hallgassátok!
Madarak?
Hallgassátok!
- Nem hallok semmit. - Én igen.
- Mit hallasz? - Madarakat.
Nálatok milyen madarak vannak a ház körül?
Kintről jön.
Egyértelműen kintről.
Egy gondolás énekel.
Valaki énekel az utcán?
Egy gondolás.
Az utcák helyén víz van.
- Értem, oké. - Mert Velencében vagyok.
Hallottál a velencei utcasarki lányról?
Nem.
Vízbe fulladt.
Szóval...
Tudod, miért vagytok együtt annyira viccesek?
- Azért... - Viccesek vagytok együtt.
...mert ők voltak a legjobbak és a legnépszerűbbek a sorozatban.
Sokan azért nézték a béna műsoromat, hogy láthassák őket.
Tetszett, amikor tangóztál. Az volt a kedvencem.
A legfélelmetesebb, amit a sorozatban csináltam.
Csodásan néztél ki.
Igen, de egy kicsit bénáztál a tánccal.
Nem igaz.
A sódert jó lököd, maradj annál!
- Felejtsd el a táncot! - Ne felejtsd el! Jól csináltad.
Nem értek egyet vele.
Oké. Azért van, mert anyád nem jó táncos.
- Amúgy... - Amúgy jól érzed magad?
Már nem.
Ellentétek vonzzák egymást. Imádtam nézni, mennyire különbözőek,
de...
Helen mindig nevetett ezeken a dolgokon.
50-50 százalékban veszünk részt a beszélgetésben.
Ő beszél, én hallgatok.
Igen, nem, ez az.
Ne higgy neki! Soha nem hallgat meg.
Nem tudtam eldönteni, hogy törekedtek-e rá, hogy viccesek legyenek,
vagy csak mindig hisztérikusak voltak. Talán mindkettő.
Anya nem nagyon törekedett rá,
apa igen, és néha sikerült neki,
néha nem, és néha észre sem vette.
Igen.
Mindez együtt.
Apa, felkapcsolnád a lámpákat az ágyatok fölött?
Kapcsold fel a mögöttetek lévő kislámpákat!
Apa a természetes élőhelyén.
Íme! Nézd...
Ez...
Mi olyan vicces?
Ez a táncos mozdulat.
Most meg visszafelé táncol. Jó.
A másikat is?
Igen, miért ne? Egyenlítsük ki!
Főleg ezért akartam az egészet,
mert most végre megkérdezhetem Richardtól,
miért nyírta ki a szüleinket.
Apa Max Horst Rosenthal néven született
Németországban, Berlinben, 1926-ban.
Anya, Helen Ruth Auerbach,
szintén Németországban, Hamburgban, 1933-ban.
Apa családja ott volt a kristályéjszakán.
„A betört kirakatok éjszakája”,
amikor a nácik feldúlták a zsidók üzleteit,
és összevertek, akit csak találtak.
Apa családja elbújt a lakásban.
Csoda, hogy közvetlenül ezután sikerült elmenekülniük Németországból.
Anya nem volt ilyen szerencsés.
Őt és az édesanyját elkapták a nácik,
és egy francia koncentrációs táborba vitték őket.
Elválasztották őket Philip Auerbachtól, anya apjától, aki után a nevemet kaptam.
Túlélték a háborút.
Írtak Philip Auerbachnak:
„Menjünk Amerikába! Vannak ott rokonaink.”
Philip Auerbach azt mondta, hogy neki Németországban van dolga,
és nem akar elmenni.
Részt vett a restitúciós programban,
ami azt jelenti, hogy havi kártérítést fizetnek azoknak a zsidóknak,
akitől a nácik elvették az üzleteiket,
a mai napig.
Így anya az apja nélkül nőtt fel.
Martha és a kislánya, Helen, hajóra szálltak, hogy Amerikába menjenek,
de a hajót nem engedték be, így először Kubába mentek.
Aztán végre eljutottak New Yorkba, a Washington Heights negyedbe,
ahol annyi német zsidó telepedett le,
hogy Hudson-parti Frankfurtnak hívták.
Apa tizenhárom éves volt, amikor emigráltak,
és nem beszélt angolul,
és közelgett a bar-micvója.
Így a haftarah mellé még angolul is meg kellett tanulnia.
Oké, egyetek! Ki kér bagelt?
Talán ott voltatok...
Mikor találkozott Max és Helen?
Volt egy éjszakai klub New Jersey-ben.
Emlékszel?
- Valamilyen Riviéra. - És Max vicceket mondott.
Stand-up-os volt.
Mármint csak amatőr, de vicceket mesélt.
Mindig mondtam neki, hogy menjen el a Catskill-hegységbe.
- Ott lett volna a helye. - Sajátos humora volt.
- Nagyszerű volt. - Nem hétköznapi humora volt.
- Finom humora volt. - Finom.
- Megnevettette Helent. - Mindig.
Még vitatkozás közben is.
A család vagy kiabált, vagy nevetett.
Ez igaz.
Jól hallotok?
Túl hangosra van állítva.
- Oké. - Ne állítsd túl hangosra!
Oké. Most milyen?
Apa, viseled a bigyódat?
Nem.
Soha nem használja.
Miért nem?
Akkor nem kellene ilyen hangosra állítanod.
Tedd be a hallókészülékedet!
- Tedd be! - Sok időbe telik rögzíteni.
Akkor nem fogsz hallani.
Oké.
Tudod, mi lesz jó? A hallókészülék helyett inkább
százszor megkérdezed majd, hogy „Tessék?”.
- Hagyd abba! - Mi bajod?
Itt vagyunk azzal a négy emberrel, akit a szüleim jobban szerettek, mint engem,
köztük a legrosszabb dologgal,
ami valaha történt velem. Ötéves voltam. Richard.
Forró csoki? Fiú, el vagy kényeztetve.
Nagyon el vagyok kényeztetve.
Nem adsz belőle Richardnak?
Adjak Richardnak?
Miért nem élvezhetem nyugiban öt percig?
Miért kell adnom belőle?
Edd meg azt, és add neki a többit!
Rendben.
Richard, gyere!
- Itt van. - Helló.
A kedvencetek.
Elég!
Gyerünk! Egyél még!
Amikor hazahozták Richardot, földi királyságom véget ért.
Egy csomó családi videón
jól láthatóan fojtogatsz.
Igaz.
Ennek ellenére szép gyerekkorunk volt.
Tizenhárom évesen találkoztam először a szüleiddel.
- Arra nem emlékszem. - Kicsi voltál.
Odaköltöztél hozzánk?
- New Yorkban? Bronxban? - Igen.
Igen. Anyukád akkor is szeretett, amikor fura és szerencsétlen 13 éves voltam.
Látta, hogy szükségem van egy barátra.
Persze. Azonnal megszeretett.
De az is közrejátszott,
és nem kisebbíteni akarom az érdemeidet, hogy utálta, hogy fiai vannak.
- Igen. - Aztán Monicával ismerkedtek meg.
- Ugye? - Igen.
Akit azonnal lányukká fogadtak.
Aztán Karen, akit azonnal lányukká fogadtak.
Így két lányuk is volt, akiket sokkal jobban szerettek,
mint Richardot vagy engem.
Aztán az ötödik Beatles-tag,
Isabellita, akit szintén lányukká fogadtak.
Isabellita gondoskodott anyáról,
aztán maradt, és apáról is gondoskodott.
- Igen. - Mindketten nagyon szerettek.
Nagyon.
Még nem szoktam hozzá.
Együtt élek az emlékükkel.
Igen. Minden nap.
- Igen. Mi is. - Igen.
Gondoskodtak rólunk,
pedig rettenetes gyerekek voltunk.
Kedvesek voltak velünk,
és mindenben támogattak.
Olyan értékekre neveltek, mint művészet, kultúra, tanulás és kedvesség.
És ez nem csak úgy a semmiből lett,
hanem azon alapult, amiből jöttek.
Az elszenvedett gyűlölet
ilyen hatással volt rájuk,
amiért örökké hálás leszek.
És kamera!
Itt vannak.
Egy családot kellett megírnom.
A sorozat forgatókönyvírója, Phil Rosenthal!
A szüleim minden szempontból nagy hatással voltak rám.
Annyira, hogy amikor a sorozatban a szülőket kellett megírnom,
vajon kit vettem mintának a karakterekhez?
A szituációk teljesen kitaláltak,
de a jellemvonások nem mind.
Vagyis eltúlozta a karaktereket.
Minek nézel minket? Rokkantnak?
Talán nem tudunk kimenni gyümölcsöt szedni?
- Tagadhatatlanul viccesek. - Igen.
A film forgatásakor jöttünk rá először.
Amikor véletlenül felhívtuk őket Oroszországból.
Exporting Raymond.
És nem aludtak.
Puszta szerencse, hogy nem aludtak, és tudták, hogy kell használni a Skype-ot.
Halló?
Halló. Láttok minket?
- Itt vagyunk. Oké. - Helló.
Oké.
Vlagyimir és Ludmilla.
- Max és Helen. - Vlagyimir és Ludmilla?
- Max és Helen. - Helló.
Elképesztő ez a technológia.
Aztán apa rossz gombot nyom meg, és azt hiszik, már nem látjuk őket.
Tudtam, Max. Megmondtam...
Jaj!
- Minden oké? - Mondtam, hogy ne nyúlj hozzá.
Ezért van sorozatunk.
Ezért lehetünk most itt, Moszkvában.
- Miattuk. - Jellemző a családunkra.
- Ahogy anya a Skype-ot használja... - A homlokával.
Elképesztően vicces volt.
- Óriási nevetések. - Hatalmasak.
Nagyon érdekes.
- Mindig nagyon érdekelt... - Nem kell olyan közel menni.
...az orosz irodalom.
Tudod, az opera. Szeretik az operát?
-...Moszkvában három napra. - Nem lehet lelőni.
Egész éjjel folytatja.
...amikor olyan kellemes volt.
Azt kérdeztétek, hogy vagyok?
Rögtön nagyon jól elbeszélgettek velük, soha nem felejtem el,
szóval amikor az utazós sorozatot terveztük,
arra gondoltam: „Ez a modern kori képeslap.
Felhívni a szüleidet.
Megmutatni, hol vagy. Elmondani, hogy vagy.”
És mivel a sitcomok világából jövök,
tudom, kellenek a visszatérő, vicces karakterek.
Keresve se találhatnánk viccesebb, ilyen természetes módon vicces embereket.
Rich azt mondta: „Vegyük be a szülőket!”
Forgatás után mindig azt mondta:
„Mindig hozzák a vicces formát.”
- Mindig hozzák a vicces formát. - Mindig viccesek.
Mit csináltok a szülinapodon?
- Elmegyünk ebbe a Maribellébe. - Igen?
Ahova az évfordulótokon mentetek?
Igen, már 60 év.
- Igen. - Mi?
- A házassági évfordulónk. - Ó. Nos...
Tökéletes.
Hadd mutassam meg, milyen idő van!
Egy pillanat.
Max, most...
Mit csinálsz?
Látod?
Igen.
- Fantasztikus. - Ködös.
Nagyon szép kilátás.
Köszönjük.
Ezentúl legyen ez a háttérkép, amikor hívunk!
Mi?
Helyettetek inkább ezt nézzük.
Igen. Szebb, nem?
Megmutatom, mit eszem.
Mi az?
- Szardínia. - Szardínia.
Mert aggódsz, hogy nem eszem eleget.
Igaz?
Igen, nagyon aggódom.
Ez a sok étel!
Mit mondana anyád, ha látná?
Tudom!
- Ilyen sok? - Túl sok!
- Túl sok. Először is... - Túl sok.
Nem ehetjük meg, túl sok.
Ezen a héten nem megyünk étterembe.
A maradékokat fogjuk enni.
Anya, tudod, mi ízlene neked?
A gyümölcsök.
A világ legjobb gyümölcsei. Mutatok valamit, amit nem ismersz.
Láttál már ilyet?
Igen.
Mondd meg, mi ez, anya!
Gyümölcs, és meg kell hámozni.
Zseni vagy.
Azon a nyáron, amikor náluk laktam, a Medi-Martban dolgoztam,
és meg kellett varrnom az egyenruhámat.
Amikor apád látta a varrási technikámat, felháborodott,
és elkérte a ruhát.
- Megmutatta, hogy kell csinálni. - Szabó volt.
Igen, szabó volt.
A legtisztább, legrendszeretőbb személy, akit ismertem.
- Mi erre így emlékszünk. - Ó, igen.
De vicces.
- A pincétek, ahol a kazán is volt... - Nagyon tisztán tartotta.
- Az volt a legtisztább az egész házban. - Tudod, miért?
- Miért? - Senki nem ment oda.
Senki nem... Ott semmi...
- Volt ott valami szerszámos polca. - Igen.
Nem voltunk ezermesterek. Be se mentünk.
- Nem tudott összepiszkolódni. - Senki nem használta.
- Akárcsak anya edényeit és serpenyőit. - Nem gondoltam.
Hagyd abba!
Megjegyzem, anyukád jól főzött.
Ne rontsd el a poénomat! Másom sincs.
- Szerintem jól főzött. - Kedves vagy.
Helen, most végre elégtételt kapsz.
Mindig szerettem az anyósom főztjét.
Köszönöm, Monica.
A tegnapi tacóba a marhának egy kimondhatatlanul rossz részét tették.
Mire én azt mondtam: „Hiányzik anya főztje.”
Szégyelld magad!
Folyton panaszkodtak a főztjére. És mi? Imádtuk.
- Igen. - A levesei! Minden nagyon jó volt.
De ők panaszkodtak, azt mondták, szörnyű.
Viccelődöm anya főztjével. Mindig ezt csináltam.
A Raymondba is bekerült ez a poén. A komikum része.
Valamit tényleg jól készített.
A maceszgombóclevest.
Majd én.
Max, én vagyok a szakács. Nem kellett vele semmit csinálnod.
- Igaz. Mindent te csináltál. - Igen.
Te csináltad a levest és a maceszgombócot.
- Igen. Segítség nélkül. - Igen.
Kinek a receptje?
Az enyém.
Nem... Nem az anyukádé?
- Nem. - Nem?
- Nem, én... - Nem az van,
hogy generációról generációra öröklődött?
- Nem. - Mondhatod azt is, miért ne?
MI a fene a különbség? Jobban hangzik.
Szerintem ezt készíted a legjobban.
Igen.
- Nem. - Nem?
Nincs verseny.
Hadd kóstoljam meg!
Igen.
Mit jelentsen ez az „igen”?
Ízlik.
Nagyon jó. De...
De mi?
Talán elfogult vagyok. Kell egy második vélemény. Pillanat!
Mi ez?
- Helló. - Helló.
- Hogy vagy? - Jól.
- Ki ez? - Gyere velem!
- Hé, Phil. - Dan barátom.
- Helló, Dan. - Szereti a leveseket.
Örvendek.
Daniel Boulud, a világ egyik legjobb séfje.
Maceszgombócleves. A kedvencem.
Jó.
Megkóstolja Helen Rosenthal maceszgombóclevesét.
Tudod, ki ez, anya?
Mi?
Tudod, itt van a közelben az Épicerie Boulud.
- Igen. - És a Boulud Sud étterem.
- Igen. - És a Daniel étterem.
- Igen. - Ő Daniel Boulud.
- Daniel Boulud vagyok. - Örvendek.
Örvendek, hölgyem.
Egyszer készítettem maceszgombóclevest. Nem mintha azon nőttem volna fel, de...
Igen?
Imádom. Istenem! Nagyon-nagyon jó.
- Hűha, anya! - Látod?
- Tett bele zöldfűszereket? - Igen.
Petrezselymet vagy kaprot? Melyiket?
Petrezselymet. Főleg.
- De kaprot is? - Igen, sok kaprot használok.
Hoztam kaporolajat.
- Kér belőle. - Csodás. Köszönöm.
- Imádja a kaprot. - Kapros olívaolaj.
Tegyünk egy kicsit a levesbe, és meglátja.
A felszínén fog lebegni.
Folyékony kapor?
Voilà. Folyékony kapor. Kér?
- Nem. - Muszáj megkóstolnia.
- Oké. - Csodálatos.
- Szerintem ízleni fog. - Köszönöm.
Daniel Boulud a saját konyhádban kínálgat,
- és te nemet mondasz? - Oké.
- Nagyon jó. - Jó, ugye?
Amikor először mentem hozzájuk, Helen épp főzött,
és akkor, soha nem felejtem el,
Helen valamit odavitt az asztalra,
és egy kanál vagy valami leesett. Erre Max úgy jajongott,
hogy az egész világ hallotta. Egy kanál miatt.
Aztán elkezdtek nevetni.
Soha nem... Anyád szomorú fejjel állt. Akkor voltam először náluk.
Anyád azt mondta: „Segíts, Max!”
- Fel voltam háborodva. - Még mindig nevetett.
Felálltam, segítettem neki. Talán ekkor kezdődött a barátságunk.
Pár hónappal később
félrehívott, és azt mondta:
„Tudom, hogy Philip nagyon nehéz eset.
Tudnod kell,
ha valami történne köztetek,
attól mi még barátok maradunk.”
Az anyám, hölgyeim és uraim.
„ Csak most ismertem meg, de én Monicával vagyok.”
Vágyott rá, hogy lányai legyenek.
És amint talált egyet: „Viszlát, Philip.”
Engem nem ilyen könnyű elfelejteni, vagy igen?
Oké, a sorozat hivatalos Netflix-promóciója.
- Melyik csatorna? - Nem tudod, mit kell csinálni.
Garantáltan 100 százalékban valós sztori.
Mit keresünk?
A sorozatát.
Még nincs fent, ugye?
Írd be, hogy „Phil”!
„P.”
„H.”
Tudom, hogy írjuk.
Tudod a címét?
Igen.
Mi a címe?
Ki eteti meg Philt?
Majd én.
Mi a címe?
Isabellita megadta Maxnek a legnagyobb boldogságot, a tucat tojást.
- Naponta. - Ne!
Egy tucat tojás 75 centért.
- A legjobb ár... - Valahogy...
Isabellita valahogy megtalálta a legolcsóbb tojást...
- Igen. - Ez tette Maxot igazán boldoggá.
Mindig így szólított engem:
„Isabellita, el ne felejtsd a tojást!”
Apának nagyon egyszerű ízlése volt.
Minden nap megkérdezte:
„Elég lágy a tojás?”
Amitől anya megőrült, mert persze, hogy lágyra csinálta,
hiszen tudta, hogy szereti apa.
Igen. Olyan vicces, hogy minden reggel megkérdezte tőlem:
„Mit gondolsz? Hány tojást egyek?
Kettőt vagy hármat?”
- Azt várta, hogy hármat mondj. - Persze.
„Mert napi három tojás jót tesz.”
Ha én készítettem neki a tojást, azt mondogatta:
- „Nem sütöd túl?” - Igen!
„Szerintem már kész. Kész.”
És ha elmentünk valahova enni,
vissza kellett fognunk, nehogy bemenjen a konyhába
kioktatni az éttermi szakácsot, hogy kell tojást készíteni.
Anya életében egy nagy szerelem volt.
Nem a gyerekei és nem a férje,
hanem az opera.
Az volt a mindene.
Simán ledobott volna mindannyiunkat a tetőről,
ha cserébe öt percet tölthet Plácido Domingóval.
Tetszik a kitömött láma a pulton.
És Domingo?
Plácido Domingo. Persze.
Nem tudsz rázoomolni, hogy pár percre betöltse a képernyőt?
És Sutherland.
Joan Sutherland. Igen.
Anyám szerelmei.
Isten irgalmazzon annak, aki megzavarta szombat délután,
amikor a WQXR-on élő közvetítés ment a Metropolitanből.
„Operát hallgatok!”
„ Anya, eltört a lábam.” „Operát hallgatok!”
Mindenkinek megvannak a maga egyszerű örömei.
Megtalálni az örömöt és a boldogságot a kis dolgokban,
abban, hogy szombat délután operát hallgatunk a rádióban,
vagy boldogan esszük a lágyra sütött tojást.
Nagyon jó, ha megtalálod ezeket az apró örömöket az életben,
mert akkor mindig lesz minek örülnöd.
Tudjátok, mit írattunk a sírkövére?
- Nem tudjátok? - Nem.
„Elég lágy a tojás?”
És anyáéra? Azt, amit erre felelni szokott.
„Operát hallgatok.”
„Ne zavarj!”
Szerintem jobban érzed magad ott, mit az összes többi helyen, ahol jártál.
- Így van? - Szerintem nem.
Szerinted miért nem, anya?
Mert te mindenhol jól érzed magad, ahol épp jársz.
Igazad van.
- De most egy kicsit még... - Nem.
Úgy látom...
Az emberek valahogy barátságosabbak, vagy ilyesmi.
Max, ugyanezt mondtad, amikor Izraelben voltak.
Most meg azt mondod, hogy itt jobban érzi magát, mint máshol.
Mindenhol jól érzi magát.
Oké.
Kivéve itt, nálunk.
Itt, velünk. Igen.
Srácok, jó kis show-t nyomtatok.
Különleges voltál nekik.
- Hűha! - A különlegesnél is különlegesebb.
Köszönöm.
Szerettek téged. Tudom.
Én is szerettem őket. Igen.
Helen volt a legcsodálatosabb rokonom. Neki bármit elmondhattam.
És ő is nekem.
- Cuki. - Folyton nevettünk.
Miután meghalt, apukádat még mindig felhívtam,
és mindig örült neki.
Ha épp tél volt, megkérdezte:
„Elég meleg van nálad? Van fűtésed?”
Mert maga előtt látta, hogy faházban élsz az erdőben.
„Hogy élsz?”
„Hogy fűtesz? Fával?”
Igen.
„Vigyek neked szenet?”
- Igen. - Mindjárt folytatjuk a szenetbeszédet.
Mi a helyzet New Yorkban?
Milyen ma az időjárás?
- Hideg van. - Honnan tudod? Soha nem mész ki.
- Ki se mész. Nincs olyan hideg. - Kinyitottam az ablakot.
Az ablakot se nyitod ki.
Izgalmas események.
Igen. Nagyon izgalmas.
Ezt kaptam tőlük.
Nem csak tulajdonságokat,
hanem a példájukon keresztül
azt is megtanultam, hogy talán a humorérzék
a legalulértékeltebb emberi tulajdonság.
Nem, nem az.
Szerintem nagyon fontos tulajdonság.
Tényleg.
- Akkor egyetértesz velem. - Igen.
- De először ellenkezni akartál. - Nem, dehogy.
Ilyen a stílusa.
Köszönöm, hogy egy egész életen át a barátaik, sőt, családjuk voltatok.
- Igen, mind. - Igen.
Monica azt mondta, hogy esküvőre mész ma. Igaz?
Igaz.
Mindenki házasodik.
Támogatod, ugye?
Nem.
Jó intézmény, de ki akar egy intézményben élni?
Most jön az a rész, hogy felhívom
egy humorista barátomat. Jöjjön a vicc Maxnek!
- Szép megemlékezés róla. - Igen.
- A szelleme tovább él. - Igen.
Szép volt, fiúk. Két kedves fiú.
Apa két kedves fiút akart. Megkérdeztük, mit kér szülinapjára.
„Két kedves fiút.” Mert nem volt neki.
De tudom, hogy imádták, hogy együtt dolgozunk.
- Igen. - És remek volt.
- Remek. - Abszolút.
Mintha a lányaik lettünk volna.
- Igen. - Nem menynek éreztük magunkat.
- Nem. - Határozottan...
Mindkettőnkkel kapcsolatban így éreztek.
Apa az utolsó napján azt mondta:
„Nem kérhettem volna a négy gyerekemnél jobb gyerekeket.”
Igen.
Kösz, hogy elrontottad a hangulatot.
És Isabellita is.
- Beszélünk, ha hazaérsz. - Igen.
Élvezd ki, amíg ott vagy, drágám!
Köszönöm.
- Jobb dolgod nem is lehetne. - Igazad van.
Szeretnél a helyében lenni?
Nem.
- Nekem itt a helyem. Melletted. - Talán jobb dolgod nem is lehetne.
Igaz.
Így gondolod?
Kösz a jó befejezést.
Sziasztok.
Vigyázz magadra!
Te is.
„Talán jobb dolgod nem is lehetne.”
Több nem is kell.
A feliratot fordította: Klein Szilvia