-Bra? -Ja. Anvisning.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Vent litt.
Jeg vil vite at jeg tar opp.
Greit, Philip. Vi starter.
Sjekk mikrofonen.
-Hva skjedde der? -Hei.
Seriøst? Hallo.
Hei. En, tro, tre, fire.
-Klart. -Kom igjen.
Tar vi opp?
Vær så god.
-Hallo. -Er det hos Rosenthal?
Er det riktig nummer?
-Mazel tov! -Hei.
Bildet er fryst.
-Å? -Du er fryst.
Nei.
Jo, han kan ikke snakke.
Jo da. Hører dere meg?
Du er ikke synkronisert med bildet.
Ikke synkronisert?
Nei.
Vent litt. Jeg ringer tilbake.
-Hva? -Vent litt.
Hallo! Vent, kan vi høre deg?
-Hører dere? -Ja.
Hva gjør du, Philip?
Tørker av dere. Dere ser skitne ut.
Skjermen, sier han. Jeg tror det er dere.
Jeg hører ikke.
-Hei. -Hallo.
Hallo.
Mamma, lyden er for høy.
Vent. Den andre.
Max, du gjør alltid sånn.
Fortell om Thailand.
Bangkok er en stor by med masse trafikk,
mye støy og utrolig… Går det bra?
Ja. Fortsett.
Dere vet at vi filmer?
Gjør vi?
Vent litt.
Det er den lave…
Vent.
-Vi vet hva vi gjør. -Ok.
Eller hva?
En glad og sulten mann
Reiser over sjø og land
Han søker mer forstand
Om pasta, svin, kylling og lam
Han kjører til deg
Han flyr til deg
Han vil synge for deg
Og danse for deg
Han vil le med deg
Og gråte for deg
Men det er én ting han ber deg om…
Kan noen
Gi mat til Phil?
Noen må gi ham mat
Klare? Da gjør vi det.
Hei.
Å hei.
Hvordan går det?
Bra. Og dere?
Greit, folkens. Jeg vet hvorfor dere ser på.
Dere vil se seriens virkelige stjerner.
Vi gjør en egen episode om Helen og Max.
Jeg hørte det. Så fint.
Hvordan er det i Israel?
Det er helt topp.
Hører dere hva som skjer?
Fugler?
Hør etter.
-Ingenting. -Jo.
-Hva da? -Fugler?
Jeg lurer på hva slags fugler som lever rundt dere.
Det kan være utenfra.
Det er det helt klart.
En gondolier synger.
Noen går på gaten og synger?
En gondolier.
Gatene er jo vann.
-Ja, det stemmer. -Jeg er i Venezia.
Har du hørt om gatejenta i Venezia?
Nei.
Hun druknet.
Så…
Vet dere hvorfor dere er så morsomme?
Vi lager episoden
fordi de var det høyest elskede og beste ved serien.
Folk så mitt tull for å få se dem.
Å se deg danse tango var det beste.
Det skumleste jeg har gjort så langt.
Det var kjempefint.
Men du danset litt klumsete.
Det gjorde han ikke.
Hold deg til det du kan, nemlig prate.
Glem dansen.
Ikke glem det. Du var flink.
Jeg er ikke enig.
Ok. For hun er ingen god danser.
-Uansett… -Koser du deg?
Ikke nå lenger.
Man tiltrekkes av motsetninger. Det var så fint at de var så forskjellige,
men likevel…
Helen lo alltid av det.
Vi kommuniserer. Det er 50/50.
Hun prater, jeg lytter.
Nettopp.
Ikke tro ham. Han lytter ikke.
Jeg visste ikke om de prøvde å være morsomme,
eller om de bare var sånn hele tiden.
Begge deler.
Moren min prøvde ikke så mye,
mens faren min prøvde. Han lyktes.
Noen ganger ikke, og noen ganger ubevisst.
Ja.
Alt sammen.
Pappa, kan du skru på lyset over sengen?
De vil ha på de små lampene bak deg.
Pappa i sitt naturlige habitat.
Her kommer han. Se…
Det er…
Hva er morsomt?
At den svingte.
Nå må han få den tilbake. Bra.
Den andre også?
Hvorfor ikke? Få det likt.
Dette er grunnen til at jeg ville gjøre det.
For endelig får jeg spurt Richard om dette.
Hvorfor drepte du våre foreldre?
Min far ble født som Max Horst Rosenthal
i 1926 i Berlin.
Vår mor, Helen Ruth Auerbach,
ble født i Hamburg i 1933.
Min far og familien opplevde Krystallnatten,
"det knuste glass' natt",
der nazistene gikk gjennom gatene og knuste jødiske forretninger
og banket alle de kom over.
De måtte gjemme seg i leiligheten.
Det er et mirakel at de klarte å rømme fra Tyskland like etter.
Min mor var ikke så heldig.
Hun og moren ble fanget av nazistene.
De ble sendt til en konsentrasjonsleir i Frankrike.
De ble skilt fra min mors far,
Philip Auerbach, som jeg er oppkalt etter.
De overlevde jo krigen.
De skrev til Philip Auerbach:
"La oss dra til USA. Vi har slektninger der."
Philip Auerbach sa at han var opptatt i Tyskland.
Han ville ikke dra.
Han startet et erstatningsprogram.
Jøder får en månedlig sum,
om deres bedrift ble stjålet av nazistene,
helt frem til i dag.
Moren min vokste opp uten faren.
Martha og hennes datter Helen
tok en båt til USA.
Båten ble ikke sluppet inn,
så de dro til Cuba.
Endelig nådde de New York og Washington Heights,
der mange tyske jøder slo seg ned.
Det var så mange tyske jøder der,
at de kalte det Frankfurt ved Hudson.
Faren min var 13 da han emigrerte.
Han kunne ikke noe engelsk.
Han skulle snart ha bar mitzva,
så ikke bare måte han lære en del av haftara,
men engelsk også.
Hugg inn, folkens. Hvem vil ha bagel?
Dere var der kanskje,
så når møttes Max og Helen?
Det var en nattklubb i New Jersey.
Husker dere den?
-Noe med Riviera. -Han fortalte vitser.
Han var standupkomiker.
Amatør, men han fortalte vitser.
Jeg sa at han burde opptre i Catskills.
-Han burde vært blant dem. -Han hadde en egen humor.
-Han var så god. -Ikke en utadvendt humor.
Den var veldig subtil.
Hun lo.
Alltid.
Selv når de kranglet, lo hun.
Enten skrek eller lo.
Det er sant.
Hører dere meg?
Det var for høyt.
Ok.
Ikke for høyt.
Ok. Er det greit nå?
Pappa, har du apparatet?
-Nei. -Han tar det aldri på.
Kan vi det nå? Da må du ikke skru for høyt opp.
Ta på høreapparatet.
-Ta det på! -Det tar for lang tid.
Da hører du meg ikke.
Ok.
Heller enn å ta på apparatet,
kan du si "hva" hele tiden.
-Slutt. -Hva er galt?
Her er de fire som mine foreldre var mer glad i enn meg.
Først det verste som skjedde meg da jeg var fem, Richard.
Varm sjokolade? Du er bortskjemt.
Ja, veldig.
Hva med å gi litt til Richard?
Litt til Richard?
Kan jeg ikke kose meg i fem minutter?
Hvorfor må jeg gi ham noe?
Spis, og gi ham resten.
Greit.
Kom, Richard.
-Her er han. -Hallo.
Yndlingssønnen.
Det holder!
Nei, ta mer.
Da Richard kom hjem, var min lykke over.
Det er mange opptak
der du prøver å kvele meg.
Det er greit.
Men likevel hadde vi en fin barndom.
Jeg møtte dine foreldre da jeg var 13.
-Jeg husker nok ikke. -Du var liten.
Du bodde med oss?
-I New York. I Bronx? -Ja.
Ja. Din mor likte meg da jeg var en sjenert,
ulykkelig 13-åring.
Hun så at jeg trengte en venn.
Glad i deg med en gang.
Det var en ting til. Ikke til forkleinelse for deg,
men hun hatet å ha sønner.
Ja.
Den neste de møtte var Monica.
-Ja? -Ja.
Som de straks så som en datter.
Så Karen, som de tok til seg som en datter.
Så hadde de to døtre som de likte mye bedre
enn Richard eller meg.
Så den femte beatle,
Isabellita, som de også tok til seg som en datter.
Isabellita tok seg av min mor.
Så tok du deg av pappa også.
-Ja. -De var så glade i deg.
Veldig.
Jeg har ikke kommet over det. Jeg lever med minnene.
Hver dag.
Vi også.
De brydde seg.
Selv om vi var umulige.
De var så snille
og støttende, uansett hva vi ville.
Verdiene var kunst, kultur, utdannelse og godhet.
Det oppstod ikke av seg selv.
At de med sin bakgrunn
og hatet de opplevde,
likevel endte slik,
er noe jeg er evig takknemlig for.
Vær så god!
Her er de.
Jeg skulle skape en familie.
Mannen som styrer det hele, Phil Rosenthal!
Mine foreldre påvirket meg på alle måter.
Så da jeg skapte foreldre til TV-serien,
gjett hvem de delvis var bygget på.
Situasjonene var skildringer,
men ikke alltid karakteriseringen.
Det var overdrevent.
Tror du vi er invalide?
Kan vi ikke kjøpe egen frukt?
-De er morsomme. -Ja.
Vi så det på opptak for første gang
da vi ringte dem fra Russland ved et uhell.
I Exporting Raymond.
De var tilfeldigvis våkne. Det var bare flaks
at de kunne svare på Skype.
Hallo?
Hallo? Ser du oss?
-Vi er her. -Hei!
Ok.
-Vladimir og Ludmila. Max and Helen. -Vladimir og Ludmila?
-Max og Helen. -Hallo.
Teknologien er utrolig.
Så trykker faren min på feil knapp.
De tror ikke vi ser dem mer.
Jeg visste det! Max, jeg sa jo…
Oi sann!
-Går det bra? -Jeg ba deg ikke røre noe.
Derfor har vi en serie.
Grunnen til at jeg kan være hos dere i Moskva.
-På grunn av dette. -Typisk i vår familie.
-Du ser min mor på Skype… -Bare pannen.
Det var som Tootsie.
Så morsomt.
Veldig interessant.
-Jeg har aldri vært interessert… -Du må ikke så nært.
…i russisk litteratur.
Og opera. Liker dere opera?
De får henne aldri vekk nå.
Det blir hele kvelden.
…da var det herlig.
Lurte dere på hvordan det går med meg?
De fant tonen med en gang, så jeg glemte det aldri.
Da vi startet reiseprogrammet,
tenkte jeg at dagens versjon av postkortet
er å ringe foreldrene.
Vise hvor man er og si hvordan det går.
Fordi jeg har laget komiserier
med figurer som kommer tilbake. Og man vil se morsomme folk.
Vi kunne ikke bedt om mer naturlig morsomme folk.
Rich sa at de filmet hans foreldre.
Hver gang etterpå sa han:
"De leverer alltid."
De leverer alltid.
Alltid morsomt.
Hva gjør du på bursdagen din?
Vi skal på Maribelle.
Der vi var på bryllupsdagen deres.
Ja, over 60 år.
Hva da?
Bryllupsdagen vår.
Å ja.
Perfekt.
Jeg skal vise deg været her.
Vent litt.
Max, skal du…
Hva gjør du?
Ser du?
Ja.
-Fantastisk. -Uklart.
Folk får en god utsikt.
Takk.
Dette blir nok bildet når vi ringer dere.
Hva?
Heller enn å se dere, ser vi dette.
Er det ikke finere?
Jeg liker å vise hva jeg spiser.
Hva er det?
Sardiner.
Du er redd jeg ikke spiser nok.
Eller hva?
Jeg er redd for det, ja.
Jeg ser på all maten.
Hva ville moren din ha sagt?
Jeg vet det!
-Trenger du alt? -For mye.
Før det første "for mye".
For mye til å nyte det.
Og vi spiser ikke ute denne uken.
Vi får så mye rester.
Vet du hva du ville likt?
Frukten.
Kanskje verdens beste. Her er noe nytt.
Har du sett denne?
Ja.
Si hva det er, da.
En frukt. Man åpner den.
Du er et geni.
Jeg husker en sommer hos dem da jeg jobbet på Medi-Mart.
Jeg måtte sy uniformen min.
Faren din syntes teknikken var grusom.
Så han tok over.
-Han viste meg hvordan. -Han var skredder.
Ja, han var jo det.
Den ryddigste personen jeg hadde møtt.
Vi husker ikke det.
Det er morsomt.
-Kjelleren med varmtvannstanken. -Ja, det var ryddig.
-Renere enn noe rom i mitt hus. -Vet du hvorfor?
-Hvorfor? -Ingen var der.
Det var ikke noe…
-Det var verktøy der. -Ja.
-Ingen ordnet noe. -Det ble ikke skittent.
Det ble aldri brukt.
Som mammas gryter og panner.
Slutt.
Din mor var flink til å lage mat.
Ikke ødelegg vitsen. Alt jeg har.
-Jeg syntes hun var flink. -Fint.
Endelig får du oppreisning, Helen.
Jeg har alltid likt svigermors mat.
Takk, Monica.
Da jeg spiste det unevnelige fra en ku i en taco i går,
sa jeg at jeg savner min mors mat.
Du burde skamme deg.
De klaget alltid på maten hennes. Vi likte da den?
-Jo. -Suppene. Alt var jo godt.
De sa alltid at den var grusom.
Jeg har alltid gjort narr av min mors mat. Det var i Alle elsker Raymond.
En del av greia.
Noe hun lager er veldig godt.
Suppen med matzoboller.
Jeg gjør det.
Max, jeg er kokken. Du hadde ikke noe med det å gjøre.
Du gjorde alt selv.
Du laget suppen og matzobollene.
Ja, uten hjelp.
Hvem sin oppskrift?
Min egen.
Ikke tatt fra din mors?
Nei.
Det har ikke gått fra generasjon til generasjon?
-Nei. -Du kan si det, så si det.
Det høres bedre ut.
Jeg har alltid ment at dette er din beste rett.
Det er det.
Synes du?
Ingen konkurranse.
La meg smake.
Ja.
Hva betyr "ja".
Jeg liker den.
Veldig god, men…
Men hva?
Kanskje jeg er partisk. Jeg trenger en annen vurdering.
Hva er dette?
-Hallo. -Hallo.
-Står til? -Ja, fint.
-Hvem er det? -Kom her.
Min venn Dan.
-Hei. -Han liker suppe.
Hyggelig.
Daniel Boulud, en av verdens beste kokker.
Suppe med matzoboller. En favoritt.
Bra.
Han skal smake Helen Rosenthals suppe.
Vet du hvem det er?
Hva?
Du kjenner til Épicerie Boulud like ved?
-Ja. -Og Boulud Sud?
-Ja. -Og restauranten Daniel.
-Ja. -Dette er Daniel Boulud.
-Daniel Boulud. -Hyggelig.
I like måte, ma'am.
Jeg har laget slik suppe. Jeg vokste ikke opp med det.
Ja?
Herlig! Den er veldig god.
-Mamma! -Ser du?
-Har du urter i? -Ja.
Persille, eller dill? Hva er det?
Persille, for det meste.
Men også dill?
Jeg bruker mye dill.
Jeg har med dillolje.
-Det vil hun ha. -Herlig. Takk.
Olivenolje med dill.
Ta litt på suppen, så får du se.
Det flyter på overflaten.
Flytende dill?
Vil du ha?
-Nei takk. -Du burde smake.
-Smak. -Nydelig.
-Du vil like det. -Takk.
-Daniel Boulud tilbyr noe, og du sier nei? -Greit.
-Veldig godt. -Godt?
Første gang jeg var hos dem, laget Helen mat.
Første gang jeg var der,
satte hun noe på bordet
og en skje falt ned, eller noe. Og Max sier "oi!"
Så høyt, bare fordi skjeen falt ned.
Alle begynner å le.
Denne damen var helt fra seg. Første gang jeg var der.
Jeg husker hun sa: "Hjelp meg, Max."
-Jeg var rasende. -Jeg ler fortsatt.
Jeg reiste meg og hjalp henne. Da fant vi hverandre.
Noen måneder senere
tar hun meg til side og sier:
"Jeg vet at Philip kan være vanskelig."
"Du skal vite
at om noe skjer mellom dere,
er vi to fortsatt venner."
Min mor, damer og herrer.
"Jeg er på Monicas lag."
Hun ville gjerne ha døtre.
Straks hun fant en: "Farvel, Philip."
Så lett å glemme er jeg vel ikke?
Dette er en reklame for serien.
VI BA FORELDRENE FINNE SERIEN
Du vet ikke hva du skal.
Det er helt ekte.
Hva ser vi etter?
Programmet hans.
Den har ikke kommet ennå?
Prøv "Phil"…
"P".
"H".
Jeg kan jo stave.
Vet du hva serien heter?
Ja.
Hva heter den?
"Hvem gir Phil mat?"
La meg prøve.
Hva heter serien?
Isabellita, du ga Max det han likte best, tolv egg.
-Om dagen. -Nei.
Tolv egg for 75 cent.
Tidenes beste pris.
Isabellita fant de billigste eggene.
Ingenting gjorde Max lykkeligere.
Han sa alltid til meg:
"Isabellita, ikke glem eggene."
Faren min hadde enkel smak.
Han stilte ett spørsmål hver dag:
"Er eggene luftige?"
Moren min ble sprø, for hun visste hvordan de skulle være.
Han visste hva han likte.
Det er morsomt at han hver morgen spurte:
"Hvor mange egg burde jeg spise?"
"To eller tre?"
Han ville høre tre.
Så klart.
"Det er sunt med tre egg hver dag."
Når jeg laget egg, sa han:
"Steker du dem for lenge."
"De er nok ferdige nå."
Om vi spiste på kafeen,
måtte vi hindre ham i å gå bak
og fortelle hvordan de skulle tilberede eggene.
Min mor hadde én stor kjærlighet.
Ikke barna eller ektemannen.
Det var opera.
Det beste hun visste.
Hun ville kastet oss fra taket for fem minutter med Plácido Domingo.
Jeg liker lamaen på benken.
Hva med Domingo?
Plácido Domingo. Så klart.
Kan du zoome inn og la ham fylle skjermen litt?
Og Sutherland.
Joan Sutherland. Alle sammen, dette er det min mor liker.
Gud forby om man avbrøt henne på lørdag ettermiddag
da WQXR sendte fra Metropolitan Opera House.
"Jeg hører på opera!"
"Jeg knekte beinet." "Jeg hører på opera!"
Vi har alle små ting vi elsker.
Man kan finne lykken i de små tingene,
som å lytte på opera på lørdag ettermiddag
eller spise luftige egg og nyte det så veldig.
Kan du finne det i ditt liv, vil jeg anbefale det.
Da har man alltid noe som gjør en lykkelig.
Vet du hva vi skrev på gravsteinen?
Vet dere det?
"Er eggene luftige?"
Og på hennes? Svaret til ham.
"Jeg hører på opera."
"Ikke forstyrr meg."
Du har det mer moro der enn alle andre steder du har vært.
Jeg tror ikke det.
Hvorfor ikke, mamma?
Du liker alle stedene du er.
Du har nok rett.
Litt mer her.
Det virker…
Folk virker vennligere. Det er noe.
Max, du sa det samme da de var i Israel.
Nå sier du at han har det bedre der.
Han har det bra der han er.
Ja vel.
Så lenge han ikke er her.
Med oss, ja.
Vi kan bare gi dem en serie.
Du var med i spesialepisoden. Du gjorde den unik.
Takk.
De var så glade i deg.
Og jeg dem.
Helen var en herlig slektning. Jeg kunne snakke om alt.
Hun snakket om alt.
-Herlig. -Vi lo hele tiden.
Etter at hun døde, ringte jeg din far.
Han var så glad for det.
Om vinteren spurte han:
"Er det varmt nok? Har dere oppvarming?"
Han ser for seg et trehus i skogen. "Hvordan kan du bo der?"
"Fyrer du med ved?"
Ja.
"Kan jeg gi deg litt kull?"
-Ja. -Straks tilbake med mer skogsprat.
Hva skjer i New York?
Hvordan er været?
-Kaldt. -Du går jo aldri ut.
-Det er ikke så kaldt. -Jeg åpnet et vindu.
Du åpner ikke vinduet en gang.
Det høres spennende ut.
Det er veldig spennende.
Dette fikk jeg fra dem.
Ikke bare personlighetstrekk,
men gjennom deres eksempel
lærte jeg at humoristisk sans
er det mest undervurderte menneskelige trekk.
Det er det ikke.
Det er et viktig trekk.
Det synes jeg.
-Da er du enig. -Ja.
-Først ville du være uenig. -Nei.
Det er stilen.
Takk for et helt liv med mer enn vennskap, nemlig familie.
Sånn var det.
Monica sa at du skulle i et bryllup.
Det stemmer.
Alle gifter seg.
Du anbefaler det vel?
Nei.
En fin institusjon, men hvem vil leve i en institusjon?
Vi pleier å ringe komikere som forteller en vits til Max.
-En hyllest i hans ånd. -Ja.
-Det holdes i live. -Ja.
Bra, gutter. To greie gutter.
Han ville ha to greie gutter. Vi spurte hva han ønsket seg.
"Bare to greie gutter." Han manglet det.
Jeg vet at de elsket at vi jobbet sammen.
-Ja visst. -Det har vært herlig.
-Helt topp. -Absolutt.
Vi var som døtrene.
Vi følte oss aldri som svigerdøtre.
Vi tok helt del.
Og de følte det samme om oss.
Til den grad der pappa på sin siste dag sa…
"Jeg kunne ikke bedt om fire bedre barn."
Ja.
Takk for den.
Og Isabellita.
-Vi snakkes når du er tilbake. -Ja.
Nyt resten av turen, vennen.
Takk.
-Du får det ikke bedre. -Du har nok rett.
Ville du tatt hans plass?
Nei.
-Jeg må være her. -Du kan kanskje ikke ha det bedre?
Nettopp.
Har du tenkt på det?
Takk for avslutningen.
Ha det bra!
Ha det bra.
Dere også.
Kanskje du ikke kunne hatt det bedre.
Mer trenger man ikke.
Tekst: Helge Haaland