- Merge? - Da, marcăm.
- Bine. - Vreau să fiu sigur că se înregistrează.
- Gata, Philip! Hai! - Verificăm microfonul.
Ce s-a întâmplat?
Serios? Alo?
Unu, doi, trei, patru.
- Putem filma. - Hai!
Filmăm?
- Tragem. - Începem.
- Alo? - Reședința Rosenthal?
Am nimerit bine?
- Mazel tov! - Bună!
- Ai înghețat. - Bună!
- Da? - Ai înghețat.
Ba nu.
Ba da, nu poate să vorbească.
Pot să vorbesc. Mă auziți?
Sunetul și imaginea nu sunt sincronizate.
Nu sunt sincronizate?
Nu.
Stați puțin, mai sun o dată.
- Ce? - Stați puțin! E în regulă.
Bună! Stai, te auzim?
- Mă auziți? - Da.
Ce faci, Philip?
Vă șterg. Cică vă vedeți murdari. El zice că de la ecran. Poate e de la voi.
Nu te aud.
- Bună! - Bună!
Bună!
Mamă, ai volumul prea tare. Auzi…
Stai! Nu, celălalt.
Max, mereu faci așa.
Zi-ne despre Thailanda.
Bangkok e un oraș mare și agitat, cu multe mașini.
E multă gălăgie și… Îți e bine?
Da, îmi e bine. Spune!
Știți că filmăm, nu?
- Stai puțin! - Stai!
Nu, ăla e de jos…
Stai!
Ați devenit experți, nu?
LA MULȚI ANI!
Un bărbat vesel și flămând
Se preumblă peste mări și țări
Ca să înțeleagă
Arta pastelor, porcului, puiului și mielului
Va veni la voi cu mașina
Va veni cu avionul
Vă va cânta
Și vă va dansa
Va râde cu voi
Va plânge pentru voi
În schimb cere un singur lucru
Cineva să-l hrănească
Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
Cineva să-l hrănească acum!
Ești gata? Îi dăm drumul.
Bună!
Ce faci?
Bine. Voi ce faceți?
Oameni buni, știu de ce vă uitați de fapt la emisiune.
Să-i vedeți pe ei, adevăratele vedete din Cineva să-l hrănească pe Phil.
O să facem un episod special despre Helen și Max.
Am auzit. Mă bucur mult.
Cum îți place în Israel de data asta?
Îmi place mult de data asta.
Auziți ce se întâmplă aici? Ascultați!
Păsări?
Ascultați!
- Nu aud nimic. - Eu aud.
- Ce auzi? - Păsări.
Ce fel de păsări aveți voi prin casă?
Ar putea veni de afară.
Chiar vine de afară.
Trece un gondolier cântând.
Merge cineva pe stradă cântând?
Gondolier.
Străzile sunt din apă.
- Ai dreptate. Am înțeles. - Sunt în Veneția.
Știi de aia care făcea trotuarul în Veneția?
Nu.
S-a înecat.
Deci…
Înțelegi de ce sunteți amândoi nostimi?
Facem asta fiindcă ei erau cea mai îndrăgită parte a emisiunii.
Lumea îndura prostiile mele ca să ajungă la ei.
Mi-a plăcut cel mai mult când ai dansat tango.
Am avut cele mai mari emoții de până acum.
Ai arătat nemaipomenit.
Da, dar ai dansat cam împiedicat.
Ba nu!
Ține-te de ce faci mai bine. Tu ești bun de gură.
Lasă dansul!
Nu-l lăsa! Te-ai descurcat foarte bine.
Îl contrazic.
Da, fiindcă ea nu dansează bine.
- În fine… - În fine, te simți bine?
Mă simțeam.
Extremele se atrag.
Îmi plăcea că erau diametral opuși,
dar exista ceva…
Helen râdea mereu la chestiile astea.
Comunicăm. E jumi-juma.
Ea vorbește, eu ascult.
Da, asta e.
Nu-l credeți! Nu ascultă.
N-am știut niciodată dacă încercau să fie amuzanți
sau dacă erau ei comici tot timpul.
Amândouă.
Mama nu încerca neapărat.
Tata încerca și reușea.
Uneori dădea greș și uneori nu-și dădea seama.
Da.
Toate astea.
Tată, poți să aprinzi veiozele de la pat?
Vor să fie luminile aprinse în spate.
Tata e în habitatul lui natural.
Iată-l! Uitați cum…!
E…
Ce e de râs?
Că s-a rotit.
Acum o rotește la loc. E bine.
Și pe cealaltă?
Da, de ce nu? Să fie simetric.
Asta m-a motivat, de fapt.
Acum pot în sfârșit să-l întreb pe Richard…
De ce i-ai omorât pe părinți?
Tata s-a născut Max Horst Rosenthal,
în 1926, în Berlin, Germania.
Mama, Helen Ruth Auerbach,
s-a născut în Hamburg, Germania, în 1933.
Tata și ai lui erau acolo când a avut loc Kristallnacht.
„Noaptea geamurilor sparte.”
Naziștii mergeau pe străzi și distrugeau magazinele evreiești,
bătând pe oricine puneau mâna.
Ei s-au ascuns în apartament.
E o minune că au reușit să fugă din Germania imediat după.
Mama a avut mai puțin noroc.
Ea și mama ei au fost prinse de naziști
și trimise într-un lagăr de concentrare din Franța.
Au fost despărțite de tatăl mamei, Philip Auerbach.
După el am fost eu botezat.
După război, căci evident au supraviețuit,
i-au scris lui Philip Auerbach să se mute în America, unde aveau rude.
Philip Auerbach a spus că avea treabă în Germania
și nu a vrut să plece.
A inițiat așa-numitul Program de restituție,
prin care evreii primesc o sumă lunară
dacă le-au furat naziștii afacerile,
până în ziua de azi.
Deci mama a crescut fără tată.
Martha și micuța Helen au luat vaporul spre America.
Vaporul n-a fost primit în țară, așa că s-au dus în Cuba.
Au ajuns și la New York, în Washington Heights,
unde se stabiliseră mulți nemți.
Așa mulți nemți se stabiliseră în cartierul Washington Heights,
încât i s-a spus Frankfurt pe Hudson.
Tata avea 13 ani când a emigrat.
Nu vorbea nici boabă de engleză.
I se apropia ceremonia Bar Mitzvah,
deci pe lângă pasajul haftarah, a trebuit să învețe și engleza.
Haideți, poftă bună! Cine vrea covrig?
Tu e posibil să fi fost de față. Când s-au cunoscut Max și Helen?
Era un club de noapte în New Jersey.
Ții minte?
- Ceva ceva Riviera. - El spunea glume.
Făcea stand-up commedy.
La nivel de amator, dar spunea glume.
Îi ziceam că ar fi putut să se afirme în stațiunile din Munții Catskill.
Avea un tip aparte de umor.
- Era extraordinar. - Nu era un umor gregar, sociabil.
Era un umor subtil.
O făcea să râdă.
Mereu o făcea să râdă.
Chiar și când se certau o făcea să râdă.
Ori țipam, ori râdeam.
Așa e.
Mă auziți bine?
Era prea tare.
Bine.
Nu da prea tare!
Cum e acum?
Tată, ai aparatul pus?
- Nu. - Nu-l pune niciodată.
Pune-ți-l, să nu mai trebuiască să dai tare.
Pune-ți aparatul auditiv.
- Pune-ți-l! - Durează prea mult să-l fixez.
Bine, deci n-o să mă auzi.
Bine.
În loc să-ți pui aparatul auditiv, mai bine spui „ce” la toate.
- Termină! - Ce are?
Pe acești patru oameni, părinții mei i-au iubit mai mult decât pe mine.
Începând cu năpasta mea când aveam cinci ani, Richard.
Ciocolată caldă? Ce răsfăț pe tine, băiete!
Da, sunt foarte răsfățat.
Ce-ar fi să-i dai și lui Richard?
Să-i dau și lui Richard? Nu pot să mă bucur de ceva cinci minute?
De ce să-i dau?
Mănâncă bucata aia și dă-i lui restul.
Bine.
Vino aici, Richard!
- Poftim! - Bună!
Feblețea voastră.
Destul!
Nu, hai, mai ia!
Când l-au adus pe Richard acasă, s-a stins lumina mea pe pământ.
O să vezi multe înregistrări în care mă sugrumi.
Nu-i nimic.
Dar am avut o copilărie frumoasă în pofida acestui lucru.
Prima dată am stat la ai tăi când aveam 13 ani.
- Nu țin minte. - Erai mic.
Ai stat cu noi în apartament?
- În New York? În Bronx? - Da.
Mama ta m-a îndrăgit când eram o fată stângace și prăpădită.
A văzut că aveam nevoie de o prietenă.
Da, te-a iubit pe loc.
Cealaltă chestie e,
fără să-ți reduc meritele,
că nu-i plăcea deloc că are băieți.
Da.
Pe urmă au cunoscut-o pe Monica.
- Da? - Da.
Pe care au adoptat-o imediat.
Apoi pe Karen, pe care au adoptat-o imediat.
Acum aveau două fete pe care le plăceau mai mult decât pe mine și pe Richard.
Apoi, al cincilea Beatle,
Isabellita.
Și pe ea au adoptat-o ca pe o fiică.
Isabellita a venit să aibă grijă de mama.
- Apoi ai rămas și ai avut grijă de tata. - Da.
Te-au iubit amândoi foarte mult.
Încă nu m-am obișnuit.
Trăiesc cu amintirea lor.
Zi de zi.
Da, și noi.
Au ținut la noi,
deși eram neastâmpărați.
Au fost blânzi cu noi.
Ne-au susținut în orice voiam să facem.
Valorile erau arta, cultura, educația și bunătatea.
Asta nu vine din nimic.
Dar, venind de unde veneau ei,
după atâta ură îndurată,
faptul că ajunseseră să fie cum erau
e un lucru pentru care voi fi mereu recunoscător.
Acțiune!
Iată-i!
Eu trebuia să creez o familie.
DRAGUL DE RAYMOND
Părinții au avut o înrâurire uriașă asupra mea în toate aspectele vieții.
Astfel, când a venit vremea să inventez niște părinți pentru serial,
ghici pe cine i-am bazat oarecum?
Situațiile erau înfățișate corect.
Caracterizarea, nu întru totul.
Cu alte cuvinte, s-a exagerat.
Ne crezi invalizi?
Nu putem ieși singuri după fructe?
- Sunt amuzanți. - Da.
Am văzut asta prima dată în film, când i-am sunat din greșeală din Rusia.
Exporting Raymond.
Din întâmplare, erau treji. A fost noroc. Erau treji și au putut răspunde pe Skype.
Alo?
Bună! Ne vedeți?
- Iată-ne! Bun! - Bună!
Bine!
Ei sunt Vladimir și Lyudmila.
Ei sunt Max și Helen.
- Max și Helen. - Bună!
E uluitoare tehnologia.
Apoi tata a apăsat pe un buton greșit
și au crezut că nu îi mai vedem.
Știam eu! Max, ți-am zis…
Oi!
- Sunteți bine? - Ți-am zis să nu pui mâna pe nimic.
De asta avem un serial.
De asta pot să mă aflu cu voi aici, în Moscova.
- Iată explicația! - E ceva normal la noi în familie.
- Când o vezi pe mama pe Skype… - O frunte.
E la fel de amuzant ca filmul Tootsie.
- S-a râs homeric. - În hohote.
E foarte interesant.
- Mereu m-a interesat… - Nu e nevoie să te apropii.
…literatura rusă.
Opera. Vă place opera?
- …la Moscova trei zile. - N-o mai oprește nimeni.
Stăm până dimineață.
…când era frumos.
Apropo, voiați să știți ce fac și eu?
Au stabilit o legătură instantanee cu ei. N-am uitat niciodată.
Când ne apucam de emisiune,
mi-am zis că echivalentul modern al ilustratei e să îți suni părinții.
Să le arăți și să le povestești unde ești.
În plus, pentru că vin din lumea sitcomurilor,
voiam personaje recurente amuzante.
Nu ne puteam dori oameni mai nostimi de la natură.
Rich îmi spunea: „ Îi filmăm pe părinți.” Iar la sfârșit: „Se achită întotdeauna.”
Se achită întotdeauna.
Mereu e amuzant.
Ce faceți de ziua voastră?
- Mergem la Maribelle. - Unde am fost la aniversarea voastră?
Sunt peste 60 de ani.
- Da. - Ce?
Aniversarea noastră.
Ei…
Perfect!
Stai să-ți arăt vremea de afară!
O clipă!
Max, ai de gând să…?
Ce faci?
Vezi?
- Da. Superb! - E ceață deasă.
E un tablou frumos.
Mulțumesc.
De-acum, când vă sunăm, folosim cadrul ăsta.
Poftim?
În loc să ne uităm la voi, ne uităm pe geam.
Nu e mai frumos?
Îmi place să vă arăt ce mănânc.
Ce mănânci?
Sardine!
Vă faceți griji că nu mănânc destul.
Nu?
Da, îmi fac mari griji.
Mă uit la toată mâncarea asta. Ce ar fi spus mama ta?
Știu.
- De ce atât? - Prea mult!
Prea mult, în primul rând. Nu ne priește, e prea mult.
Și nu ieșim la restaurant săptămâna asta.
Mâncăm ce rămâne.
Mamă, știi ce ți-ar plăcea ție? Fructele.
E poate cel mai bun fruct din lume. N-ai mai văzut așa ceva. Ai mai văzut?
Da.
Atunci zi-mi ce e.
E un fruct și se desface.
Ești un geniu.
În vara când am stat la ei lucram la Medi-Mart
și a trebuit să-mi cos uniforma.
Tatăl tău a văzut cum făceam tivul
și mi-a luat scârbit lucrul din mână.
- M-a învățat să cos mai bine. - A fost croitor.
A fost croitor.
Cel mai curat și ordonat om pe care l-am cunoscut.
- Noi nu ne amintim așa. - Ba da.
Mă distrează.
- Beciul unde era boilerul… - Da, îl ținea foarte…
- Era mai curat decât la mine în casă. - Știi de ce?
- De ce? - Nu mergea nimeni acolo. Nu era nimic…
- Avea unelte… - Da.
Nu se pricea nimeni cu ele.
- De-aia nu era murdar. - Fiindcă nu se folosea.
- Ca oalele mamei. - Nu m-am prins.
Termină! Să se consemneze că mama ta era o bucătăreasă bună.
Nu-mi strica gluma! Altceva n-am.
- Eu cred că gătea bine. - Ce drăguț!
Helen, asta e ispășirea ta.
Mereu mi-a plăcut cum gătește soacra mea.
Mulțumesc, Monica.
Ieri am mâncat partea rușinoasă a vacii într-un taco
și am zis că mi-e dor de mâncarea mamei.
Să-ți fie rușine!
Mereu se plângeau de cum gătea. Dar nouă nu ne plăcea?
- Ba da. - Supele ei… Totul foarte bun.
Ei mereu se plângeau că gătește groaznic.
De când mă știu râd de cum gătește mama.
Am băgat asta și în Raymond. Ține de glumă.
Dar face ceva foarte bun.
Supa cu găluști.
Fac eu.
Max, eu sunt bucătăreasa. Tu n-ai făcut nimic.
- Ai făcut totul singură, nu? - Da.
- Ai făcut singură supa și găluștile. - Da, fără niciun ajutor.
- A cui e rețeta? - A mea.
N-ai adaptat rețeta mamei tale?
- Nu. - Nu?
Nu e ceva lăsat frumos din mamă în fiică?
- Nu. - Spune așa, n-are nimic.
Ce contează? Sună mai bine.
Mereu am fost de părere că asta îți iese cel mai bine.
Așa e.
- Și tu zici? - Nu te întrece nimeni.
Stai să gust!
Da.
Cum adică „da”?
Îmi place.
- Mi se pare foarte bună, dar… - Ce?
Se poate să fiu subiectiv. Mai am nevoie de o părere. O clipă!
Ce e?
- Bună! - Bună!
- Ce faci? - Bine.
- Cine e? - Hai cu mine!
El e prietenul meu Dan.
- Bună! - Îi plac supele.
Încântat de cunoștință.
Daniel Boulud e un bucătar de talie mondială.
Supa cu găluști e preferata mea.
Ce bine!
O să încerce supa cu găluști a lui Helen Rosenthal.
Știi cine e, mamă?
Ce?
Știi că avem aproape Épicerie Boulud?
- Da. - Și Boulud Sud?
- Da. - Și restaurantul Daniel.
- Da. - El e Daniel Boulud.
Daniel Boulud. Sărut mâna, doamnă.
Am mai făcut și eu supă cu găluști, deși nu am crescut cu ea.
Da?
Îmi place. Doamne! E foarte bună.
- Mamă! - Vezi?
- Ați pus verdeață? - Da.
Pătrunjel? Ceva mărar? Ce ați pus?
Mai mult pătrunjel.
Dar și mărar?
Da, pun mult mărar.
Am adus ulei cu mărar.
- Îl vrea. - Minunat! Mulțumesc.
E ulei de măsline cu mărar.
Pune puțin în supă, să vezi.
Va pluti la suprafață.
Mărar lichid?
Mărar lichid. Vreți?
- Nu, mersi. - Încercați!
- Gustă! - E grozav.
- O să vă placă. - Mulțumesc.
Îi ai pe Daniel Boulud în bucătărie și refuzi ce îți dă?
- Foarte bun. - Bun, nu?
Prima oară când am fost la ei acasă, Helen făcea mâncare.
Prima oară. N-o să uit niciodată.
A adus ceva la masă și i-a scăpat pe jos o lingură, parcă.
Iar Max a emis un „Oi!” din rărunchi fiindcă căzuse lingura.
Ăștia s-au pus pe râs.
Nicio dată n-o să… Femeia era așa necăjită.
Eram prima dată în vizită. Țin minte cum a zis: „Ajută-mă, Max!”
- Iar ăștia… Eram revoltată. - Încă râdeam.
M-am sculat, am ajutat-o și asta ne-a apropiat.
După câteva luni, m-a luat deoparte și mi-a zis…
„Știu că Philip poate fi foarte dificil.
Vreau să știi,
că dacă se întâmplă ceva între voi,
noi două rămânem prietene.”
Mama, oameni buni!
„Abia am cunoscut-o, dar țin cu ea.”
Își dorea mult fete.
Cum a găsit una, adio, Philip!
Nu pot fi așa ușor de uitat. Nu?
Acesta e un material oficial Netflix de promovare a emisiunii.
- Pe ce post? - Nu știi ce să faci.
Jur că e absolut adevărat.
Ce căutăm?
Emisiunea lui.
Nu se difuzează încă, nu?
Încearcă „Phil”.
P.
H.
Știu să scriu.
Știți cum se numește emisiunea?
Da.
Cum se numește?
- Cine-l hrănește pe Phil? - Dă-mi să încerc!
Cum se cheamă emisiunea?
Isabellita i-a dăruit lui Max bucuria lui, anume o duzină de ouă.
- Pe zi. - Nu.
O duzină de ouă la 75 de cenți.
Cel mai bun preț.
Isabellita a găsit cele mai ieftine ouă,
iar Max a fost în culmea fericirii.
Mă suna mereu:
„Isabellita, să nu uiți să iei ouă.”
Tata avea gusturi foarte simple.
Cred că în fiecare zi punea întrebarea:
„Sunt pufoase ouăle?”
Mama înnebunea. Știa că trebuie să le facă pufoase.
Știa că așa îi plac.
E distractiv că în fiecare dimineață mă întreba:
„Ce zici, câte ouă să mănânc? Două sau trei?”
- Voia să zici trei. - Bineînțeles.
„Ar fi sănătos să mănânci trei ouă pe zi.”
Era mai rău când i le făceam eu.
- „Le-ai lăsat prea mult?” - Da.
„Cred că s-au făcut. Sunt gata.”
Dacă mergeam în vreun local,
abia îl opream să nu se ducă în spate
și să-i spună bucătarului de la restaurant cum să facă ouăle.
Mama a avut o mare iubire în viață.
Nu copiii și nu bărbatul.
Opera. Asta îi plăcea cel mai mult.
Ne-ar fi aruncat pe toți de pe acoperiș pentru cinci minute cu Plácido Domingo.
Îmi place lama împăiată de pe pervaz.
De Domingo ce zici?
Plácido Domingo, desigur.
Fă zoom pe el, să umple ecranul câteva minute.
Și Sutherland.
Joan Sutherland. Da, oameni buni, asta îi place mamei.
Doamne ferește s-o întrerupi duminică după-amiază
când WQXR transmitea live de la Opera Metropolitană!
„Ascult operă!”
„- Mamă, mi-am rupt piciorul. - Ascult operă!”
Toți avem iubiri simple în viață.
Să găsești bucurie și fericire în aceste lucruri mărunte,
cum ar fi să asculți operă la radio duminica după-masă
sau să mănânci ouă pufoase și să-ți placă atât de mult…
Dacă găsiți așa ceva în viață, vă recomand.
Veți avea mereu măcar o bucurie.
Știi ce i-am scris pe mormânt?
- Nu știi? - Nu.
„Sunt pufoase ouăle?”
Știi ce scrie la ea? Răspunsul pentru el.
„Ascult operă.”
„Nu mă deranja.”
Mi se pare că te simți mai bine acolo decât oriunde până acum.
- Așa e? - Nu cred.
De ce nu crezi, mamă?
Cred că te simți bine oriunde mergi.
Ai dreptate.
- Puțin mai mult acum. - Nu.
Oamenii par mai prietenoși. Nu știu.
Max, la fel ai zis când erau în Israel.
Acum zici că se simte mai bine aici.
- Se simte bine oriunde se află. - Bine.
Câtă vreme nu e aici.
Aici cu noi, da.
Hai, vă las pe voi să faceți emisiunea!
Ești în episodul special și l-ai făcut special.
Mulțumesc.
Te-au iubit, știu sigur.
Și eu i-am iubit.
Helen mi-a fost cea mai minunată rudă. Puteam să-i spun orice și viceversa.
- Drăguț! - Râdeam tot timpul.
După ce a murit ea, îl mai sunam pe tatăl tău și mereu se bucura.
Dacă era iarnă, mereu întreba: „Vă încălziți bine? Aveți căldură?
Vedea o casă de lemn în pădure.
„Cum trăiți?”
„Cum vă încălziți? Cu lemne?”
Da.
„Să vă aduc cărbuni?”
- Da. - Reluăm imediat discuția despre pădure.
Ce mai e pe la New York?
Cum e vremea azi?
- E frig. - De unde știi? Nu ieși afară.
- N-ai ieșit. Nu e așa frig. - Am deschis geamul.
Nici măcar geamul nu-l deschizi.
- Pare palpitant acolo. - În fine.
E foarte palpitant.
Asta am luat de la ei, nu doar trăsăturile de caracter moștenite.
Ci, prin exemplu,
am învățat că simțul umorului
e probabil cea mai subestimată caracteristică a omului.
Ba nu e.
Mie mi se pare o caracteristică foarte importantă.
Zău!
- Deci ești de acord cu mine. - Da.
- Dar ai vrut să mă contrazici întâi? - Nu, n-am vrut.
Ăsta e stilul.
Vă mulțumesc pentru o viață nu numai de prietenie, de familie.
- Am fost o familie. - Da.
Monica zice că mergi la o nuntă azi.
Așa e.
Toată lumea se căsătorește.
Recomanzi căsătoria, nu?
Nu.
E o instituție bună, dar cine vrea să trăiască într-o instituție?
Acum ne sunăm prietenii comici să spună o glumă pentru Max.
- E un omagiu adus spiritului lui. - Da.
- Rămâne în viață. - Da.
Bravo, băieți! Doi băieți buni.
Nu și-a dorit decât doi băieți buni.
Îl întrebam ce vrea de ziua lui. „Vreau doar doi băieți buni.” Nu îi avea.
Știu că erau încântați că lucrăm împreună.
- Da. - A fost extraordinar.
- E grozav. - Absolut.
Noi le eram ca două fiice.
- Da. - Nu ne-am simțit niciodată străine.
Eram fără îndoială…
Au simțit așa în legătură cu amândouă.
Într-atât, că, în ultima lui zi, tata ne-a zis…
„Nu puteam cere patru copii mai buni.”
Da.
Mersi că ne-ai deprimat!
Și Isabellita.
- Vorbim când vii acasă. - Da.
Sejur plăcut în continuare, dragă!
Mulțumesc.
- N-ai putea s-o duci mai bine. - Și eu zic.
Ai vrea să fii în locul lui?
Nu.
- Trebuie să fiu aici, cu tine. - Poate tu n-ai putea s-o duci mai bine.
Da.
La asta te-ai gândit?
Mersi pentru finalul reușit! La revedere!
- Sănătate! - Și vouă!
„Poate tu n-ai putea s-o duci mai bine.”
Asta e tot ce vrei.
Subtitrarea: Steliana Palade