-Усі готові? -Так, на місці.
-Гаразд. -Добре. Просто хочу переконатися… Заждіть.
Перевірю, чи ведеться запис.
Добре, Філіпе. Починаймо.
Мікрофон працює.
Що тут у нас?
Гей.
Серйозно? Привіт.
Раз, два, три, чотири?
-Вмикаю запис. -Починаймо.
Уже йде запис?
-Камера записує. -Гаразд.
-Алло? -Це резиденція родини Розенталь?
Я туди додзвонився?
-О, мазаль тов! -Привіт!
-Привіт. -Ти завмер.
-Завмер? -Ти завмер.
Ні, не завмер.
Так, завмер. Він не може розмовляти.
Можу. Ви мене чуєте?
Ти не синхронізований зі звуком і картинкою.
Я не синхронізований?
Ні.
Заждіть хвилинку. Я спробую передзвонити. Добре?
-Що? -Просто почекайте трошки. Усе добре.
Привіт! Зажди, а ми тебе чуємо?
-Мене чутно? -Так.
Що ти робиш, Філіпе?
Витираю вас. Ви маєте брудний вигляд через екран.
-Але таких безсоромників не відмити. -Я тебе не чую.
-Привіт. -Привітулі.
Привіт.
Мам, звук… Занадто голосно, бо ти чуєш мене…
Зажди. Ні, треба інакше.
Максе, от завжди ти так.
Отже, розкажи про Таїланд.
Бангкок — велике, божевільне й галасливе місто з жвавим рухом
і чудовим… З тобою там усе гаразд?
Так, усе добре. Продовжуй.
Агов, ми вже знімаємо.
Ой.
-Зажди. -Ні, зачекай.
Ні, так буде тихо…
Не чіпай.
-Ви вже справжні хакери. -Добре.
Чи не так?
ВІТАЄМО З РІЧНИЦЕЮ
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
-І лиш одне попросить натомість -Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хтось, нагодуйте Філа
Хтось, нагодуйте його
УШАНУВАННЯ ГЕЛЕН І МАКСА
Готові? Я дзвоню.
Привіт.
О, привіт.
Як ти там?
Добре. А у вас як справи сьогодні?
Що ж, народ. Я знаю, чому ви насправді дивитеся це шоу.
Щоб побачити їх, справжніх зірок «Хтось, нагодуйте Філа».
Ми плануємо зняти окремий епізод про Гелен і Макса.
Так, я чула. І дуже цьому рада.
Які в тебе враження від Ізраїлю цього разу?
Що ж, цього разу я в захваті.
Чуєте це? Послухайте.
Пташки?
Послухайте, послухайте.
-Нічого не чую. -А я чую.
-Що ти чуєш? -Пташки співають.
Мені аж цікаво, що у вас там удома за пташки?
Ну, це якийсь звук із вулиці.
Саме так. З вулиці.
Це гондольєр пропливає повз і співає.
Тобто хтось іде вулицею й співає?
Гондольєр!
Тут вода замість тротуарів.
-Твоя правда. Зрозумів. Добре. -Бо я у Венеції.
Чув про пішохода у Венеції?
Ні.
Він потонув.
Ось так…
Ви ж розумієте, звідки у вас таке почуття гумору?
-У цьому й сенс. -Такі смішні.
Бо всі очікували саме на їхню появу. Це була улюблена частина шоу.
Глядачі терпіли мої мандри заради батьків.
Ти так гарно танцював танго. Це мені найбільше сподобалося.
Наразі це було найстрашніше, що я робив у цьому шоу.
Це було фантастично.
Так, але рухи в тебе були дещо незграбні.
Ні, неправда.
Усе було зграбно.
Роби те, що вмієш найкраще. Ти талановитий базіка, то базікай далі.
-Кінчай із танцями. -Ні, не кінчай.
У тебе гарні рухи. Я з ним не згодна.
Ага. Бо з неї теж танцівниця ніяка.
-Ну, добре… -Ти там гарно проводиш час?
Уже ні!
Було тяжіння.
У них були цілковито протилежні характери,
але між ними була наче…
Гелен завжди сміялася з його жартів.
Ми спілкуємося. Це 50 на 50.
Вона розмовляє, а я слухаю.
А, тоді зрозуміло.
Не вірте йому. Він не слухає.
Було важко зрозуміти, вони жартують навмисно
чи в них виходило це природно.
І те, і те.
У мами це було, я б сказав, природно.
А ось тато намагався. Іноді виходило,
іноді не дуже, а іноді він це робив несвідомо.
Так.
Усе разом узяте.
Тату, можеш увімкнути світло над ліжком?
Попросили, щоб стало трохи світліше.
Тато в природному середовищі.
Він повертається. Ой, дивіться.
Він…
Що смішного?
Світильник розвернувся.
Він його розверне назад. Ось так.
Інший теж вмикати?
Так, хай обидва світять.
Саме заради цього моменту ми знімаємо цей епізод,
бо тепер я нарешті можу спитати Річарда.
Чому ти вбив наших батьків?
Мій тато, Макс Горст Розенталь,
народився в 1926 році у Берліні в Німеччині.
А мама, Гелен Рут Ауербах,
народилася в 1933 році у Гамбурзі в Німеччині.
Татова родина жила в Німеччині якраз,
коли сталася «Кришталева ніч»
або «Ніч битого скла».
Коли нацисти влаштували погроми, почали трощити єврейські крамниці
і бити всіх, хто підвертався під руку.
Родина мала ховатися у квартирі.
Їм дивом вдалося втекти з Німеччини відразу після цього.
А мамі
не пощастило.
Нацисти схопили її з мамою
і відправили їх до Франції в концтабір.
Їх розлучили з батьком моєї мами,
Філіпом Ауербахом, на честь якого мене назвали.
Їм вдалося вижити. Після війни
вони написали Філіпу Ауербаху:
«Гей, їдьмо до Америки. У нас там родичі».
А Філіп Ауербах відповів, що в нього купа справ у Німеччині,
і не захотів їхати.
Він започаткував програму реституції,
згідно з якою євреї отримують щомісячні
виплати,
якщо нацисти зруйнували їхній бізнес.
Донині.
Отже, мама росла без батька.
Тож Марта з маленькою донькою Гелен
сіли в човен і попливли до Америки.
Але човен не пустили в порт. Так вони опинилися на Кубі.
Згодом вони добралися до Нью-Йорка
й оселилися у Вашингтон-Хайтс, де жило багато німецьких євреїв.
Їх там було настільки багато, що іноді цей район називали
Франкфурт-на-Гудзоні.
Тато емігрував, коли йому було 13 років.
І він не знав жодного слова англійською.
А ще на нього чекала бар-міцва.
Тож він мав вчити не лише гафтару для церемонії,
а й англійську мову.
Гаразд, налітайте. Кому бейґль?
Отже, ви, мабуть, знаєте всі подробиці.
Коли вони познайомилися?
У Нью-Джерсі був один нічний клуб.
Пам'ятаєш?
-Так, щось типу «Рив'єри». -Він жартував на сцені.
Він був стендап-коміком.
Він був аматором, але виступав.
Я йому казала спробувати себе в Катскіллс.
-Він мав бути одним із них. -У нього був унікальний гумор.
-У нього був талант. -Це не були товариські, відверті жарти.
-А тонкий гумор. -Витончений.
Він її смішив.
Він завжди її смішив.
Навіть коли вони сперечалися.
Ми або кричали, або сміялися.
Так і було.
Як мене чути?
Було ж голосніше.
Добре.
Не роби так голосно.
Гаразд, а тепер краще?
А ти вдягнув апарат?
-Ні. -Ніколи його не носить.
А може, варто. Тоді не треба буде вмикати так голосно.
Вдягни слуховий апарат.
-Вдягай! -Його довго налаштовувати.
Тоді ти мене не чутимеш.
Добре.
Знаєш, що буде краще? Не вдягай слуховий апарат,
просто постійно кажи «що?».
-Та годі вже! -Що тепер не так?
Представляю вам чотирьох людей,
яких батьки любили більше за мене.
Почнімо з лиха, яке народилося, коли мені було п'ять.
Річард.
Гарячий шоколад? Ну, ти вже розпустився.
Так. Я наче дитина.
Поділися з Річардом.
Поділитися з Річардом?
Чому мені не можна самому посмакувати?
Чому я маю з ним ділитися?
Доїж і віддай йому решту.
Гаразд.
Іди-но сюди.
-Ось і він. -Привіт.
Ваш улюбленець.
Усе, досить!
Ні, кусай іще. Пригощайся.
Щойно вони його принесли, Землю поглинула суцільна темрява.
На сімейних відео усі побачать,
як ти намагаєшся мене задушити.
Нічого.
Але в нас було чудове дитинство.
Попри це.
Уперше я зустріла твоїх батьків, коли мені було 13 років.
-Я не пам'ятаю. -Ти був замалий.
Ти жила разом із нами у квартирі?
-У Нью-Йорку? У Бронксі? -Так.
Так. Твоя мама зглянулася над незграбною,
нещасною 13-річною дівчинкою.
Вона відчула, що я потребувала підтримки.
Ти їй відразу сподобалася.
Але було ще дещо.
Ти, звісно, хороша людина,
але вона просто ненавиділа виховувати синів.
Так.
Потім вони познайомилися
з Монікою?
-Правильно? -Так.
І вони прийняли тебе як рідну доньку.
Потім Карен, яку вони прийняли як рідну доньку.
У них з'явилися доньки, яких вони любили більше
за Річарда і мене разом узятих.
А потім з'явився п'ятий Бітл.
Ізабелліта, яку вони теж прийняли як рідну доньку.
Ізабелліта почала доглядати за мамою,
а потім і за татом.
-Так. -І вони обоє так тебе любили.
Дуже сильно.
Я досі не можу звикнути.
Постійно загадую їх.
Так. Щодня.
-Так. Ми теж. -Так.
Вони дуже любили нас,
хоча ми були нестерпними.
Вони дбали про нас
і підтримували всі наші починання.
Мистецтво, культура, розвиток і доброта. Ось що нас оточувало.
І…
І це не береться звідкілясь.
Попри їхнє дитинство
і жахи, які вони пережили,
я неймовірно вдячний за те,
якими гідними людьми вони стали.
Камера, мотор!
Ось і вони!
Я мав придумати сім'ю.
Філ Розенталь, головна людина на майданчику!
Вплив батьків на моє життя був настільки величезним,
що коли треба було вигадати батьків для телешоу,
здогадайтеся, ким я надихався?
Ситуації відповідають дійсності,
а от риси персонажів гіперболізовані.
Інакше кажучи, перебільшені.
Ми що, інваліди?
Не можемо самі піти по фрукти?
-Що не кажи, вони кумедні. -Так.
І вперше ми помітили це у фільмі,
коли випадково подзвонили їм із Росії.
В «Експорті Реймонда».
Вони ще не лягли спати.
Просто щасливий збіг обставин,
що вони відповіли на дзвінок.
Алло?
Привіт. Ви нас бачите?
-Тепер видно. Гаразд. -Привіт!
Отже…
Це Володимир і Людмила.
-Макс і Гелен. -Володимир і Людмила?
-Макс і Гелен. -Привіт.
Чудові сучасні технології.
А потім тато натискає не ту кнопку.
Вони думають, що ми їх не бачимо.
Я так і знала. Максе, я ж казала…
Ой-йой.
-Усе гаразд? -Я ж просила нічого не чіпати.
Завдяки їм з'явилося шоу.
Завдяки їм я дістався аж до Москви.
-Завдяки цьому. -Це типово для нашої родини.
-Ти не бачиш маму в Skype. Там лише… -Її лоб.
Ми наче дивилися «Тутсі».
-Неймовірно смішно. -Аж до болю.
Гадаю, це дуже цікаво.
-Мене завжди цікавила… -Ма, не наближайся так до екрана.
…російська література.
Ви слухаєте оперу? Вам подобається опера?
-У Москві лише три дні. -Це триватиме вічність.
Це на всю ніч.
Було просто чудово.
До речі, а тобі не цікаво, як справи в мене?
Вони так легко спілкувалися онлайн, і я це запам'ятав.
І коли ми запустили шоу про подорожі,
я подумав, що такі дзвінки з батьками
будуть типу сучасних листівок.
Щоб показати й розповісти, куди я поїхав.
До того ж я зі світу ситком-комедій,
де є постійні кумедні персонажі. Глядачем це потрібно.
Смішніших людей було й годі бажати. Смішних від природи.
Річ казав: «Сьогодні знімаємо батьків».
Після зйомок додавав:
«Ніколи не підводять».
Вони ніколи не підводили.
Завжди було смішно.
Які плани на день народження?
-Ми йдемо в «Мірабель». -Так.
Там ви святкували річницю?
Так, ми вже понад 60 років разом.
-Так. -Ви про що?
Про нашу річницю.
А. Ну…
Ідеально.
Покажу тобі, яка надворі погода.
Зажди хвилинку.
Максе, що ти…
Що ти робиш?
Видно?
Так.
-Краса. -Розмита картинка, але…
Усі побачили прекрасний краєвид.
Дякую.
Хай це буде заставка для подальших дзвінків.
Що?
Замість вас буде гарний краєвид.
Хіба так не гарніше?
Зараз покажу, що я їм.
Що там у тебе?
-О, сардини. -Сардини.
Бо ви переживаєте, що я недоїдаю.
Правильно?
Так, я дуже через це переживаю.
Дивлюся я на цю всю їжу.
Як гадаєш, що б сказала твоя мати?
Я знаю.
-Нащо стільки? -Забагато!
-Забагато. Це по-перше. -Забагато.
Від цього зникає насолода.
По-друге. Увесь тиждень обідатимемо вдома,
бо в нас купа недоїдків.
Ось що тобі сподобається.
Фрукт.
Найкращий фрукт, який ти, мабуть, ніколи не бачила.
Бачила таке?
Так.
Тоді скажи, що це, мам.
Це фрукт. Треба зняти шкірку.
Ти прямо геній.
Того літа, коли я жила з ними, я працювала в «Меді-Марті».
Я мала підшити форму чи щось типу того.
Коли твій тато побачив, як я шию, то скривився від огиди.
Він сам усе підшив.
-І навчив мене, як треба шити. -Він був кравцем.
Так, він був кравцем.
Він був найохайнішою людиною з усіх, кого я знала.
-А от цього я не пригадую. -Так, я кажу.
Сміхота.
-У підвалі, де був бойлер. -Так, там було дуже…
-Так, це була найчистіша кімната. -Знаєш чому?
-Ні. -Це нежила кімната.
Туди ніхто не ходив.
-Там зберігалися інструменти, але… -Так.
Ми нічого ніколи не лагодили.
Тому було чисто.
Бо тато там не працював.
-Як і мама на кухні. -Зрозуміло.
Ой, припини.
Твоя мама дуже смачно готувала.
Тихо. Про що мені тепер жартувати?
-Мені подобалися її страви. -Дякую.
Гелен, гадаю, нарешті настав час спокути.
Я завжди любила, як готує моя свекруха.
Дякую, Моніко.
Коли вчора я їв тако, де в начинці були легені корови,
то сказав: «Сумую за маминими стравами».
Тобі має бути соромно.
Вони завжди жалілися на її страви. Але ж було смачно.
-Так. -Її супи. Усе таке смачне.
А вони бідкалися. Казали, що все було бридке.
Я завжди глузував з її кулінарних талантів.
Навіть у «Реймонді». Це частина легенди.
У неї все-таки є одна
смачна страва.
Суп із мацою.
Давай я.
Максе, це мій суп. Я його зварила, я його насипатиму.
-Так. Ти сама його зварила. -Так.
Ти зварила суп, зробила кульки.
-Так. Без жодної допомоги. -Так.
Чий це рецепт?
Мій власний.
Хіба це був не бабусин рецепт?
-Ні. -Ні?
-Ні. -Тобто…
Це не давній сімейний рецепт?
-Ні. -Можна й так сказати.
Яка в біса різниця? Так цікавіше.
Я завжди вважав, що це твоя
найкраща страва.
Саме так.
-Ні. -Правда ж?
Тут тобі немає рівних.
Скуштуймо.
Так.
Що значить «так»?
Смачно.
-Дуже смачно, але… -Але що?
Я можу бути необ'єктивним. Потрібна незалежна думка. Хвилинку.
Хто там?
-Привіт. -Привіт.
-Як ти? -Добре.
-Хто це? -Проходь.
Хто це?
-Філе. -Це мій друг Ден.
-Привіт. -Він любить суп.
Радий знайомству.
Це Денієл Булюд, один із найкращих шефів у світі.
Суп із мацою. Обожнюю.
Добре.
Отже, він скуштує суп із мацою від Гелен Розенталь.
Мам, знаєш, хто це?
Тобто?
Тут неподалік є «Епісері Булюд».
-О так. -І «Булюд Сюд».
-Так. -Так?
І ресторан «Денієл».
-Так. -Це Денієл Булюд.
-Денієл Булюд. -Дуже рада.
Навзаєм.
Я іноді готував суп із мацою. Не те, щоби дуже часто, проте…
Ну як?
Мені подобається. О боже, це дуже смачно.
-Чуєш, мам? -От бачиш.
-Ви додавали трави? -Так.
Трохи петрушки? Чи це кріп? Що це?
Петрушку. Переважно.
І кріп теж?
Так, я часто кладу кріп.
Я приніс олію з кропом.
-О, вона в захваті. -Чудово. Дякую.
-Любить кріп. -Оливкова олія з кропом.
Додам трошки в суп. І ви побачите,
як вона плаватиме зверху.
Рідкий кріп?
Вуаля. Рідкий кріп. А вам?
-Ні, дякую. -Точно? Скуштуйте.
-Скуштуй. -Це смачно.
-Вам сподобається. -Дякую.
-Ти відмовляєш самому Денієлу Булюду? -Ну, гаразд.
-Смачно. -Правда ж?
Коли я вперше прийшла в гості, Гелен щось готувала.
І в перший же день, я ніколи цього не забуду,
вона принесла щось до столу,
і, здається, упала ложка, а Макс відразу почав ойкати.
Наче сталася якась катастрофа.
А ці двоє почали реготати.
І я ніколи… Ця жінка так засмутилася.
Я вперше у гостях.
І вона така: «Допоможи мені, Максе».
-А ці двоє… Я так розлютилася. -Реготали.
І я допомогла їй. Гадаю, саме тоді ми й подружилися.
Кілька місяців по тому
вона відвела мене вбік і каже:
«Так, з Філіпом буває не просто.
Але ти маєш знати,
якщо ви розійдетесь,
ми все одно лишимося подругами».
Так, це моя мати:
«Ми щойно познайомилися, але я на боці Моніки».
Ну, їй дуже хотілося мати доньок.
І щойно вона з'явилася: «Па-па, Філіпе».
Невже мене так просто забути?
Це офіційний рекламний ролик про шоу, який ми створили для Netflix.
-Гаразд. Який канал? -Ти там нічого не знайдеш.
Клянуся, це не постановка.
Що ми шукаємо?
Його шоу.
Воно ж іще не вийшло?
Набери «Філ».
«Ф».
«Ф-І».
Я знаю грамоту.
А назву шоу ви знаєте?
Так…
І як воно називається?
«Хто годує Філа?»
Дай-но я спробую.
То як називається шоу?
Ізабелліта дарувала Максу найбільшу радість — купувала десяток яєць.
-Щодня. -Ні.
Десяток яєць лише за 75 центів.
-Суперціна. -Якимось дивом…
Якимось дивом вона знайшла найдешевші яйця.
-Так. -І його щастю не було меж.
І він завжди мені нагадував:
«Ізабелліто, не забудь купити яйця».
Тато любив прості речі.
Гадаю, щодня він ставив те саме запитання:
«Мої яйця пухкі?»
Це неймовірно дратувало маму, бо вона знала, які яйця він любить.
Вона знала його смаки.
Це так смішно. Бо щоранку він питав те саме:
«Як гадаєш, скільки яєць можна з'їсти?
Три або два?»
Він би хотів три.
Так, звісно.
«Ти маєш їсти три яйця щодня. Це дуже корисно».
Коли я готував, то він був не такий ввічливий.
-«Не пересмаж їх». -О так.
«Гадаю, вони вже готові. Уже готові».
Якщо ми їли в ресторані або кав'ярні,
то мали стримувати його, щоб він не пішов на кухню
і не почав розповідати шеф-кухарю, як готувати яйця.
У мами в житті теж була велика любов.
І це були не діти.
І не чоловік.
Це була опера.
Вона її обожнювала.
Гадаю, вона б скинула нас усіх із даху
заради 5 хвилин із Пласідо Домінго.
Мені подобається лама на підвіконні.
А Домінго?
О, Пласідо Домінго. Авжеж.
Збільште картинку.
Хай його обличчя заповнить увесь екран.
І Сазерленд.
Джоан Сазерленд, звісно.
Ось кого любить моя мама.
Боронь боже, докучати їй у суботу по обіді,
коли по радіо був прямий етер з Метрополітен-опера.
«Я слухаю оперу!»
«Мам, я зламав ногу». «Я слухаю оперу!»
У нас у всіх є прості радощі в житті, правда ж?
І якщо ви вмієте радіти простим речам,
як-от опері по радіо в суботу після обіду,
пухким яйцям на сніданок,
і отримуєте велику насолоду,
якщо ви знайшли такі речі у своєму житті, ви молодці.
Бо тоді вас завжди щось радуватиме.
Знаєте, що написано на надгробку?
-Не знаєте? -Ні.
«Мої яйця пухкі?»
А в неї на надгробку відповідь для нього.
«Я слухаю оперу».
«Не турбуй мене».
Гадаю, там найвеселіше з усіх місць, де ти був.
-Правда? -Ні, неправда.
А чому ти не згодна, мам?
Бо, на мою думку, тобі добре всюди, де б ти не був.
Це правда.
-Але тут трохи більше. -Ні.
Здається, що…
Люди привітніші чи що. Не знаю. Щось таке є.
Максе, ти казав те саме, коли вони були в Ізраїлі.
А тепер кажеш,
що тут краще.
Він щасливий будь-де.
Гаразд.
Лише не вдома.
Разом із нами. Так.
Нащо я потрібен? Хай вони ведуть шоу.
Ти особлива.
-Ого. -У спеціальному епізоді.
О, щиро дякую.
Вони любили тебе. Я це знаю.
І я їх теж любила. Так.
З усіх родичів я любила Гелен найбільше. Я їй могла довіритися,
а вона — мені.
-Як мило. -Ми завжди сміялися.
Після її смерті я часто дзвонила твоєму тату.
І ми розмовляли із задоволенням.
Завжди питав, чи в нас тут зима:
«Тобі там тепло? Опалення є?»
Бо він бачить дерев'яний дім у лісі:
«Як тут можна жити?»
«Як ви обігріваєте будинок? Дровами?»
Так.
«Привезти вам вугілля?»
-Ага. -Бо зараз ми тут налаємо дров.
Що там у Нью-Йорку?
Яка сьогодні погода?
-Холодно. -Звідки ти знаєш? Ти постійно сидиш удома.
-Не так вже й холодно. -Я відчинив вікно.
Та не відчиняв ти вікно.
-Яке у вас цікаве життя. -Коротше.
Так, дуже цікаве.
Саме це я успадкував від них.
Не лише загальні риси характеру,
а дивлячись на них,
я зрозумів, що дуже часто люди недооцінюють
таку рису, як почуття гумору.
Ні, це не так.
Я гадаю, що це дуже важлива риса.
Правда.
-Отже, ти погоджуєшся зі мною. -Так.
-Але спершу ти була не згодна. -Ні, це не так.
Це такий стиль.
Дякую вам. Протягом усього життя ви були не просто друзями, а родиною.
-Так, родиною. -Так.
Моніка сказала, ви збираєтеся на весілля сьогодні.
Так.
Усі зненацька почали одружуватися.
І ти це всім рекомендуєш, правда?
Ні.
Це осередок суспільства, але хто захоче жити в такому осередку?
У нас є така фішка,
коли наші друзі коміки жартують у шоу.
-Так ми вшановуємо його пам'ять. -Так.
-І він продовжує жити. -Так.
Молодці. Два добрих хлопці.
Це все, що йому було треба, коли його питали про подарунки.
«Хочу двох хороших синів». Наче нас у нього не було.
Але я знаю, що вони були в захваті від того, що ми працюємо разом.
-О так. -Я сам цьому радий.
-Це чудово. -Так.
Ми були мов рідні доньки. Це було так…
-Так. -Ми ніколи не почувалися невістками.
-Були рідними. -Так.
І вони любили нас обох, правда?
До такої міри, що помираючи, тато сказав:
«Кращих чотирьох дітей було й годі бажати».
Так.
Дякую, що змусила всіх плакати.
А ще Ізабелліта.
-Поговоримо, коли повернешся додому. -Так.
Насолоджуйся подорожжю, синку.
Дякую.
-Кращого й годі бажати. -Саме так.
Хотів би бути на його місці?
Ні.
-Я маю бути тут. З тобою -Може, це тобі пощастило?
Ага.
Як гадаєш?
Дякую за смішний фінал.
Бувайте.
Бережи себе.
А ви себе.
«Може, це тобі пощастило?»
Це все, що треба.
Переклад субтитрів: Катерина Яцук