OXFORDSKÁ UNIVERZITA VELKÁ BRITÁNIE
Hezký den všem, jmenuji se Malála.
Jsem „vyslankyně“ Koleje lady Margaret, LMH.
Mám za sebou školení, takže se nebojte.
- Já jsem Dave. - Dobrý den.
Z Ball State University.
Znáte Muncie? Hlásí se tam někdo?
Máte zájem? Ne.
Toto byla první ženská kolej v Oxfordu
a na začátku byla v této budově.
Ve kterém roce to bylo?
- V roce 1878. - 1878?
Myslím, že to bylo po nějakých 800 letech.
Osm set let se tu mohli vzdělávat muži a chlapci, ale ženy ne.
Už vás přijali? Přijali vás na Oxford?
Jsme ve 12. ročníku, budem se hlásit za rok.
Za rok.
Takže tohle je zřejmě nejdůležitější odrazový můstek
ke studiu na Oxfordu.
Udělám maximum.
Řekněte, až vám polezu na nervy.
Už vám lezu na nervy?
- Ne. - Dobře.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Už jsem tu, díky Bohu.
Mnohokrát děkuji.
Dobrá, to stačí. No tak.
Děkuji.
Mnohokrát děkuji.
Vítám vás tady, děkuji, že jste přišli,
a omlouvám se za zpoždění.
Štve někoho, když musí čekat?
Už jsem… Vás?
Jak vám to můžu vynahradit?
Jak se jmenujete?
Princezna.
Jste opravdová princezna?
Odkud jste?
Původně z Michiganu.
No ovšem, z Michiganského království.
V každém případě děkuji, že jste tady, dámy a pánové.
Hodně to pro mě znamená.
Mimochodem jmenuji se Dave Letterman. Děkuji.
Doufám, že to půjde hladce, protože…
Je to myslím důležité.
Jak stárnu – a o moc starší už člověk být nemůže…
Myslím, že to bude mimořádný večer.
Dámy a pánové, můj další host.
Přivítejte prosím Malálu Júsufzajovou.
Dobrý večer.
Je mi velkou ctí.
Opatrně.
Mnohokrát díky.
Jak dlouho jste v New Yorku?
Asi dva dny.
Líbí se vám New York? Už jste tu byla. Líbí se vám?
Mnohokrát.
- Ano. - Nedávno jsem byla na Lvím králi.
- A bylo to úžasné. - Líbil se vám.
Víte, lidé v New York City,
jako třeba já,
New York považují za nejúžasnější město na světě.
Sdílíte tento názor?
Co myslíte tím „nejúžasnější“?
Nejsem pod přísahou, ale znamená to,
že je to střed všeho dění.
Ledacos se děje i…
i jinde.
Myslím, že New York je rušné město plné energie…
- Ano. - Ale žít bych tu rozhodně nechtěla,
protože já chci žít někde, kde je klid a pohoda
a kde se můžu trochu uvolnit.
Těší mě, že jste přišla.
Viděl jsem vás na mnoha místech,
hodně jsem toho o vás četl
a mám pocit, že toho o vás hodně vím,
ale nevím, jestli vás znám.
A doufám, že se dnes večer poznáme.
Protože vy jste…
v celosvětovém měřítku jedinečná
svým příběhem a posláním.
A já bych chtěl – ať už to bude pravda, nebo ne –
lidem říkat, že jsme přátelé.
- Však taky jsme. - Viďte?
- Ano. - Ano.
Žijete v Birminghamu a studujete na Oxfordu?
Ano, nedávno mě přijali na FPE, tedy na filozofii, politologii a ekonomii,
mám za sebou první semestr a moc mě to baví.
Díval jsem se na váš projev, když jste přebírala Nobelovu cenu.
Tehdy vám bylo asi 17 let, že?
Ano.
- Bylo vám 17? - Ano.
Zjistila jsem, že mě lidé označují mnoha různými způsoby.
UDĚLOVÁNÍ NOBELOVY CENY MÍRU 2014
Pro někoho jsem ta dívka, kterou postřelili tálibánci.
Pro někoho jsem ta dívka, která bojovala za svá práva.
Někdo mě nyní označuje za laureátku Nobelovy ceny.
Ale pro své bratry jsem pořád „ta otravná panovačná ségra“.
Jen jdu za svým cílem, možná přímo tvrdohlavě,
chci, aby se každému dítěti dostalo kvalitního vzdělání,
chci, aby ženy měly rovná práva,
a chci, aby ve všech koutech světa zavládl mír.
Ta řeč byla překrásná,
byla skvěle přednesená s pozoruhodnou vyrovnaností.
Odkud se to ve vás vzalo? Vždycky jste ráda mluvila?
Anglicky jste se zřejmě naučila od svého otce. Je to tak?
V naší rodině to bylo tak, že dědeček byl učitel,
strýc byl učitel, otec byl učitel,
takže v rodině máme hodně učitelů.
Jak mluvit a jak sdělit, co mám na srdci, to jsem se učila od dědečka a otce.
V tom proslovu jsem chtěla říct,
že ta cena je nejen pro mě, ale pro dívky po celém světě,
pro těch 130 milionů dívek, které nechodí do školy.
Chtěla jsem promluvit jménem těch dívek…
- 130 milionů? - Ano.
Tolik je na světě mladých žen, které se nemůžou vzdělávat.
A vaším cílem je na to upozorňovat.
- Ano. - Co s tím?
Kampaň jsem začala vést, když mi zakázali chodit do školy.
Žila jsem v krásném prostředí údolí Svát
a extremisté zvaní Tálibán nám zakázali chodit do školy.
Vždycky se říkalo,
že Tálibán by neudělal nic zlého školačce, mladé dívce.
Ale stalo se: zaútočili na vás.
Vyhrožovali konkrétně vaší osobě?
Vím, že jste vystupovala po celém Pákistánu.
Cítila jste, že jste v bezprostředním ohrožení?
Bylo to tím, že jste byla známá?
Co bylo příčinou? Víte to?
Byla jsem nominována na Mezinárodní dětskou cenu míru,
a když to proniklo na veřejnost, byla to v Pákistánu velká událost.
Předtím mě média znala: psala o mně,
měla jsem blog, dělala jsem dokumenty, dávala rozhovory místním kanálům.
Takže novináři mě znali, a když se dověděli, že dostanu cenu, měli radost.
Setkala jsem se s premiérem a s guvernérem provincie,
mluvila o investicích do vzdělávání dívek,
o tom, že musíme bojovat proti sňatkům dětí,
s chudobu, že dívky musí chodit do školy.
A tímhle způsobem…
se z vás stane v podstatě národní hrdina
a právě tehdy si mě vzali na mušku.
Zeptám se: nevadí vám mluvit o tom vlastním útoku?
Vím, že o něm mluvíte znovu a znovu.
Já o něm vím tolik,
že jednoho dne se vracel školní autobus, že?
Ano. Když se to stalo, bylo mi 15.
TÁLIBÁN POSTŘELIL AKTIVISTKU DO HLAVY
Otec se o mě neustále bál,
maminka taky,
a vždycky mi říkal, ať neříkám nic proti Tálibánu,
ať mluvím jen o vzdělávání.
Sám mluvil velmi otevřeně.
Otevřeně kritizoval extremisty, Tálibán,
a nebál se.
Jeho jméno zmiňovali ve vysílání místního rádia
v souvislosti s Tálibánem a Tálibán se na něj chtěl zaměřit.
Jsem velmi vděčná, že se mu nic nestalo a je naživu.
Ale nečekali jsme, že budou chtít zabít dítě.
A přesně to se stalo…
Ale stát se může ledacos a já…
já žiju a jsem teď tady.
Když říkáte: „Stát se může ledacos,“ myslíte tím,
že vás někdo střelil do obličeje z bezprostřední blízkosti.
To není „ledacos“.
Takže autobus se vracel od školy.
Viděla jste, jak se blíží nějací muži. Byli dva?
Dva muži?
Já si ten incident nepamatuju.
Nevzpomínám si a to je svým způsobem dobře.
Nemusím vzpomínat a vyprávět o tom,
protože pro mě to je jen příběh, jako nějaká bajka.
Jako kdyby se to ani nestalo mně.
Zvláštní mi ale připadá to, že jsem se probrala v jiné zemi.
Všichni mluvili anglicky,
byla jsem v nemocnici,
pohybovali se kolem mě lékaři a sestry
a já říkám: „Co se děje?“
Byl to šok: pamatovala jsem si jen,
jak sedím ve školním autobuse,
jak se bavíme o zkouškách a smějeme se,
a pak jsem se najednou probrala někde úplně jinde.
Kde jsou rodiče? Kde je otec? Myslela jsem, že zaútočili i na něj.
Střela mě zasáhla tady na levé straně čela
a pak prošla krkem směrem k rameni.
Byla to jen jedna střela,
ale zasáhla ušní bubínek, lícní nerv,
způsobila otok mozku, takže mozek potřeboval prostor.
Proto museli odstranit část lebky.
Odstranili ji a… takže jsem tady neměla žádnou kost.
A dali mi ji do břicha,
takže jsem cítila, že tam mám něco tvrdého, a zůstalo to tam tři měsíce.
Potom následovaly další operace.
Operace lícního nervu,
vložení kochleárního implantátu
a několik dalších operací.
To je neuvěřitelné.
Byl to jiný svět.
Na to se mě nikdo neptá, jak jsem se tam cítila.
Nevěděla jsem, že se otevřeně vyjadřují statisíce lidí v Pákistánu i ve světě.
ÚTOK NA DÍVKU IMPULSEM K MANIFESTACÍM
Nevěděla jsem, že lidé vyzdvihují důležitost vzdělání pro dívky.
Proto jsem myslela jen na to, že musím zpátky do Pákistánu.
Když za mnou měla přijet rodina, den předtím jsem zavolala otci
a požádala ho, aby mi přivezl učebnici fyziky.
„Mám v březnu zkoušku
a musím se připravit na otázky.“
On na to: „Já jsem ale v Islámábádu a knihy neseženu.“
A já říkám: „Mají je všude. Určitě je přivez.“
Pak přišli a já jsem si uvědomila,
že to je úplně jiné.
Proč byl vaším cílem Birmingham?
Proč zrovna Birmingham?
Kvůli časové tísni.
Byla jsem v kritickém stavu a nezvládla bych dlouhou cestu.
Například do USA by se to nestihlo.
Zemřela bych.
A pak ta nemocnice je známá.
V Birminghamu je Nemocnice královny Alžběty,
která je známá tím,
že tam léčí lidi s válečnými zraněními,
z Iráku a Afghánistánu,
proto je to nejlepší zařízení pro takové zranění.
A…
kdybyste ten útok nedej Bože nepřežila…
kdo by se angažoval místo vás?
Když na mě zaútočili, mnoho lidí se mobilizovalo
a já doufám, že by se extremistům postavilo mnoho lidí.
Nejen proti extremistům jako jednotlivcům,
ale proti té ideologii.
Právě proti tomu musíme bojovat, proti ideologii,
podle níž žena není rovna muži,
podle níž žena nemá právo na vzdělání,
podle níž žena nemá právo vykonávat práci,
rozhodovat o své budoucnosti.
Proti této ideologii musíme bojovat,
ať už vládne v pákistánských horách,
ve velkých městech,
v New Yorku, ve Washingtonu, nebo kdekoliv jinde.
Musíme se jim postavit, bojovat proti těmto ideologiím.
A co s tím?
Myslím, že odpověď je prostá.
Vlády musí víc investovat do školství,
lidé z firem, všichni členové společnosti
musí uvažovat o investicích do vzdělávání dívek.
Hlavní je mít ctižádost a cíl.
Realizace je snadná.
Snadná… Na mnoha místech v této zemi
dochází ve školských rozpočtech
ke škrtům.
To je opravdu tragédie.
A mě trápí, že politici mluví o vymýcení extremismu a ukončení chudoby,
a opomíjejí školství.
To je to první, co je třeba udělat.
Musíte dát vzdělání budoucí generaci
a umožnit jí jít za snem,
přispívat do ekonomiky, být pro zemi přínosem.
Takže nevím, proč to nechápou.
UNIVERZITNÍ PRODEJNA
Už jste tu byla?
Ne, ještě ne.
Proč jste chtěla být průvodkyní?
- Baví mě to. - Aha.
Jsem hrdá na svou kolej a chci ji ukázat studentům,
aby si sem podali přihlášku,
Určitě ale znají váš příběh.
MALÁLA SLAVÍ 16. NAROZENINY PROJEVEM V OSN
Já osobně bych před vámi a vaším životem měl obrovský respekt.
Nevím, jestli bych se dokázal soustředit.
Já nechci, aby se mě ptali na osobní věci.
Možná pár otázek nevadí,
ale nechci, aby to bylo o mně.
Nechcete na sebe strhnout pozornost,
- pokud je to možné. - Přesně tak.
Co vlastně znamená ta zkratka?
- LMH, nebo FPE? - FPE.
Filozofie, politologie, ekonomie.
Chtěla byste se stát političkou?
- Já, ne. - Ne.
Abych byla upřímná,
lidi si myslí, že kdo studuje FPE na Oxfordu,
musí se dát na politiku, ale tak to není.
Jsou samozřejmě politici, kteří studovali stejný obor,
David Cameron nebo Bénazír Bhuttová.
BÉNAZÍR BHUTTOVÁ ABSOLVOVALA V ROCE 1977
Jaký máte pocit, když vidíte Bénazír Bhuttovou,
předsedkyni pákistánské vlády?
Především si uvědomím,
že jsme ztratili vůdce.
Ztratili jsme vůdkyni.
Je pro mě inspirací.
ZABITA ATENTÁTNÍKEM, 2007
Ukázala ženám v Pákistánu i ve světě, že mohou být vůdci,
že mohou být v čele vlády a státu.
Bude někdy stát v čele některé muslimské země další žena?
Určitě.
Už brzy?
- Velmi brzy, já doufám. - Ano.
Nejde jen o muslimské země.
Ani Spojené státy ještě neměly prezidentku.
Ano, toho jsme si všichni všimli.
O Tálibánu nevím zhola nic.
Jen jsem kdysi byl
chvíli na jejich mailing listu.
- Ale už toho od nich moc nechodí. - Aha.
Co má jejich doktrína…
proti ženám, proti vzdělání žen?
Z čeho to vychází?
Proč to mají v sobě? Proč to dělají?
Když Tálibán přišel do údolí Svát, zakázal dívkám chodit do školy,
bránil ženám chodit na trh, vycházet z domu.
Na základě čeho?
Řekli: „Nechceme ženy ve školách. Nechceme je na trzích.“
Pro mě to je důsledek strachu.
Čeho se tolik bojí?
Když se zaštiťovali islámem a říkali: „Chce to tak Bůh, je to Boží poselství,“
zcela se mýlili, ale myslím si…
Je to tedy chybná interpretace?
Ano, někdy si ale myslím, že jsou chytřejší
než někteří jiní světoví vůdci,
protože věděli, že vzdělání může pozici žen posílit.
Došlo jim to.
Věděli, že když má žena vzdělání,
když chodí do školy, tak bude nezávislá,
bude se rozhodovat sama,
bude mít určité svébytné postavení,
bude pracovat,
bude vycházet z domu a bude mít svou vlastní identitu,
a to oni nechtěli, protože to věděli…
Nemohli přijmout a tolerovat ženy jako rovnocenné bytosti,
což je opravdu nešťastné, tohle smýšlení…
To je mizogynie.
Představa, že muž je nadřazený, že žena je hloupá,
mozek jí tolik neslouží, je méněcenná, nemůže rozhodovat jako muž.
Je to starý komplex nadřazenosti a mizogynie.
Pak se hledá zdůvodnění.
Hledáte zdůvodnění v kultuře, v náboženství
a snažíte se pro to najít oporu.
Píše se rok 2018.
Kdybychom…
To je barbarství.
Co by se stalo, kdyby vás nepostřelili?
Byla byste stále v Mingóře?
Stejně jako předtím bych vedla kampaň za vzdělávání dívek,
stále bych bojovala i za své vzdělání
a žila bych tam svůj život.
Údolí Svát mě přímo fascinuje.
Má neobvyklý název.
Vyhledal jsem si fotky,
jeho hory a řeky
a je to nádhera.
- Je to tak? - Je to tam přenádherné.
Je to jako ráj na zemi.
Žila jsem tam celé ty roky
a neuvědomovala jsem si to, dokud jsem neodešla do Británie
a tam se nepodívala z okna.
Říkám: „Kde jsou hory? Kde je řeka?“
Tehdy jsem si uvědomila, že Svát je nádherný.
A nejde jen o to místo, krásní jsou i lidé.
Jejich pohostinnost, láska, dobrota.
Vy se tam nemůžete vrátit, že?
Teď tam nemůžete.
Budete se tam jednou moct vrátit?
Bohužel od toho útoku…
Od toho útoku jsem tam nebyla
a je to velmi těžké období.
Snažila jsem se vrátit, ale nenašla jsem vhodnou chvíli.
Takže se o to stále snažím.
V mé zemi se mi dostalo velké podpory.
Lidé chodí s transparenty „Já jsem Malála“.
A myslím, že tam panuje touha po změně.
Lidé chtějí, aby se země změnila.
Už teď tam na něčem pracuji, ale chci,
aby se mé nohy dotkly té země.
- A být tam. - Ano.
Takové city chováme ke svému domovu.
Paštunové,
to je etnická skupina,
která existovala už před příchodem islámu.
- Je to tak? - Ano.
Někdo říká, že existují už 6 000 let.
- 6 000 let. - Ano.
Většina Paštunů žije na západě Pákistánu, další jsou v Afghánistánu
a mluvíme paštsky. Ano.
Můžete něco říct?
- Tady? - Ano.
Takže paštský pozdrav zní takto.
A co tohle?
„Dave, naživo vypadáš mnohem mladší.“
„Jste opravdu mladý.“
Bůh vám žehnej. Děkuju.
Zjišťoval jsem si informace o Paštunech
a narazil jsem na zásady,
kterými se jejich kultura řídí.
Mimo jiné pohostinnost.
- Ano. - Popište ji.
Když do vašeho domu přijde někdo z příbuzných nebo přátel…?
Pokud jste v oblasti obývané Paštuny,
nemusíte se na návštěvu předem ohlásit.
Prostě zaklepete na dveře.
Když jsou dveře otevřené, tak ani neklepete.
Podle tradice většinou ve dne dveře nezamykáme,
dveře jsou vždy otevřené.
Takže prostě vstoupíte,
oni vás přivítají, udělají vám čaj, večeři.
Ani se nezeptají: „Dáte si šálek čaje?“
- To je urážka. - Automaticky.
To by byla urážka.
Další zásadou je zásada útočiště.
Liší se nějak od prosté pohostinnosti?
Pohostinnost může být, když někdo přijde na večeři.
Útočiště znamená střechu nad hlavou
- do prvního týdne v září. - Ano.
Když přijde host do domu, tak třeba příbuzní zůstanou den,
týden, několik měsíců a prostě tam jsou.
Patří do rodiny, jsou přátelé a nemůžete říct ne.
Nemůžete jim říct,
že třeba někam musíte…
Nemůžete jim říct, aby už šli.
Dokud chtějí zůstat, zůstanou.
A vám jako hostitelům to nevadí?
Nesmí vám to vadit.
Takže teoreticky…
A věřte mi, že se to nestane. Nebojte se.
Dobře.
- Se ženou a synem přijdu k vám domů. - Prosím.
- Můžeme zůstat, jak dlouho budeme chtít? - Ano.
- Panečku. - Ano.
A nešla byste říct kamarádce:
„Panebože, ti Lettermanovi, fakt nevím, kdy hodlá…“?
To by se nestalo?
To je něco jiného.
Vy byste to nepoznal.
- Byl byste spokojen. - Byl bych spokojen.
To je úchvatné.
Další věc je
velice silný smysl pro napravování křivd
v podobě msty.
- Rozumím tomu správně? - Ano.
Tyhle věci se dějí, třeba vraždy ve jménu cti.
Bratr vidí, že jeho sestra je spatřena…
má s někým vztah,
a tak ji zabije ve jménu cti.
S tím nesouhlasíme a lidé se tomu začínají vzpírat.
Říkáme, že nejlepší pomstou je odpuštění.
Začíná se to měnit.
Já jsem Paštunka a lidem, kteří na mě zaútočili,
odpouštím, protože to je nejlepší pomsta.
Zaútočil na mě mladý chlapec.
Zhruba stejně starý.
Myslel si, že jedná správně,
že útočí na člověka, který je zlý,
že dělá správnou věc.
Myslím si, že bychom měli lidem pomáhat.
Jsou stejní jako my.
Víte, podle mě se takové věci nedějí náhodou.
Mají určitý smysl.
Cítíte to taky tak?
Protože když kohokoli jiného střelí do obličeje,
nevystupuje potom s nějakým starcem v televizi.
Takže zřejmě v tom je nějaký smysl,
působí tady jistá vyšší moc.
Možná ano, ale pokud ne,
tak se sám můžete rozhodnout.
Když jsem se probrala,
a došlo mi, že jsem přežila brutální útok
a že jsem hleděla smrti do očí,
uvědomila jsem si, že tenhle život možná má svůj účel.
A rozhodla jsem se, že ho zasvětím vzdělávání děvčat,
budu za ně hovořit a naplním ho smyslem.
Jednoho dne totiž musíme zemřít,
tak proč nedělat dobré skutky, proč se nesnažit pomoci druhým?
Zpět ke zkušenostem z Oxfordu.
Chodíte do společnosti?
Můžete… Jak tam trávíte volný čas?
Na Oxfordu člověk musí hodně číst
a dostáváte spoustu práce a úkolů,
takže to musíte mít neustále na paměti, ať plánujete cokoli.
Probíhají besedy, semináře,
přednášky, dýchánky,
je tam velké sdružení Pákistánců,
islámské sdružení, hinduistické sdružení.
Pořád se něco děje. Jsem z toho nadšená.
Každý den něco dělám s přáteli,
a pak si den před termínem
vzpomenu, že musím udělat úkol, a stresuju,
protože jsem v týdnu dělala jiné věci,
a pak se snažím splnit úkol a odevzdat ho.
Ani nevím, jak vám poděkovat, že jste přijala mé pozvání,
protože byste se asi raději učila.
Je mi ctí, že tu můžu být.
- Tak můžeme? - Ano.
Myslím, že až se budeme loučit, budete mě milovat. Že ano?
Ano.
Takže teď půjdeme do knihovny.
Půjdeme do knihovny.
Tohle je nádhera!
Vítejte v knihovně LMH.
Jedna věc by mě opravdu zajímala.
Máte Harryho Pottera?
Harryho Pottera. Nevím, jestli tu něco máme.
Nenávidí mě.
Teď jdeme do jídelny.
Tak tohle je jídelna LMH.
Jídlo se tu podává každý den v týdnu.
A… Ano?
Dáme si něco k snědku?
- Jestli chcete. - Vy…
Znáte KFC?
Ano.
Jo. Dobrota, že? Zabije vás.
Já budu v kuchyni.
Jděte napřed. Já se podívám do kuchyně.
Hygienická inspekce.
- Dobrý den. - Dobrý.
Přišel jsem na kontrolu.
Pane jo, mají palačinky.
Viděla jste tu baštu?
Dave asi chce něco pojíst.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Jak se máte?
Sledujete The Crown?
- Bohužel ne. - Hm.
Zdravím.
Líbí se mi tu, protože je tady klid
a nechodí sem moc turistů.
Má Nobelovu cenu míru.
Já mám dvě ceny Daytime Emmy.
Jsem vyděšený, a jdu sem.
Líbí se vám tady?
Ty budovy a pozemky mi vyrazily dech.
- Co to tam dělají? - Nemám tušení.
Vy tady bydlíte, že?
Ne, přímo v zahradě ne.
- Ale v téhle chajdě by to bylo pěkné. - To je moje ložnice.
- Jak dlouho jste v Oxfordu? - Skoro tři roky.
A co bude potom?
Potom si doufejme najdu práci.
Co chcete dělat?
Novinařinu.
Aha, novinařinu. Teď je ten pravý čas, příteli.
Teď je pravý čas.
- Nenechte se rušit. - Díky.
Podívejte se na tohle. Ta lavička je tu od roku 1953.
Tamhle jako kdyby něco hořelo, Malálo.
Ano, vypadá to tak.
Ohlásíme to, nebo je to v pořádku?
- Je to myslím v pořádku. - Dobře.
A co tamhleto?
Smí se ty kachny krmit?
Ano, můžete je nakrmit a pak sníst.
Ne, je mi jich líto.
Je to zábava.
Tohle je budova pro postrgraduální studenty.
Tohle je společenská místnost.
- Nevím, jestli si smíte zahrát. - Zahraju si.
Kdo si zahraje? Umíte hrát fotbálek, ne?
- Ano. - Tak jdeme.
Připraveni?
Zahrajeme si o sto liber.
A žádné protáčení.
Jsem na to levá.
- Ne! - Jó, gól.
Co je to s vámi? Vy jste to neviděla?
Dobrá záchrana.
- To byla náhoda. - Krása.
- To ne! - No tak.
Jo!
Gratuluju.
- Nandal jsem jim to. - To bylo fajn.
Co plánujete po Oxfordu?
Chci dostudovat.
A pak chci dál bojovat za vzdělávání dívek.
Tomu jsem zasvětila svůj život.
Chci, aby stále víc dívek mělo dobré vzdělání,
měly lepší postavení a byly vůdčími osobnostmi dneška i zítřka.
Jak se mimochodem daří vašemu otci?
Velmi dobře a je tady se mnou.
A je skvělý.
Jak jsem ho viděl v různých situacích ve vašem životě,
působil velmi optimisticky,
energicky a šťastně.
Je to výstižný popis vašeho otce?
Ano, velice. Byl velký optimista
i v těch nejhorších dnech, když jsme ještě žili v údolí Svát,
byl pozitivní i za teroristických útoků.
I teď je pozitivní.
Má sny, je to snílek.
Třeba má sen, aby byl svět lepší, a stále za to bojuje.
Jsem na něj velmi pyšná,
protože jste možná postřehl i v knize,
že nesouhlasil
s jakoukoli diskriminací žen, se kterou se setkal.
Od samého začátku, když jeho bratranec přinesl rodokmen
a byl plný mužských jmen
a nebylo v něm jméno ani jedné ženy.
Otec tam vepsal moje jméno,
první dívčí jméno v rodokmenu.
Takže se stavěl proti všem zažitým stereotypům
a skutečně jednal.
To se mi na otci líbí, že jedná.
Tohle se mi neustále vnucovalo,
když sem o vás četl, pozoroval vás, poznával vás.
Mám čtrnáctiletého syna,
a kdybych byl vaším otcem,
kdybyste byla mou dcerou,
řekl bych: „Poslyš,
budu bojovat proti téhle nespravedlnosti,
protože mám dva syny, dceru a ženu.
Je třeba s tím něco dělat budu s tím bojovat,
ale rodinu posílám pryč.“
Uvažovalo se někdy o tomhle řešení?
Neměli jsme jiný domov.
Náš domov byl v údolí Svát.
Nevěděli jsme, kam jinam bychom šli.
Co ta paštunská pohostinnost?
Byli jsme ve Svátu a pak se z nás stali uprchlíci.
A tehdy se projevila paštunská pohostinnost,
protože jsme neměli kam jít.
Měli jsme příbuzné v naší vesnici, ale nemohli jsme pokračovat v aktivismu.
Tak jsme šli jinam, kde nás přivítali otcovi přátelé, ale i jiní…
Své domovy musely opustit víc než dva miliony lidí
a většinu z nich přijali jiní lidé.
Možná nejsem normální…
Jsem jiný…
Tedy…
Odpověď asi všichni známe.
Ale jsem příliš velký sobec?
Řekl bych si…
Když vím, jak vypadal váš život,
vaše rodné město,
vaše škola, to nebezpečí… řekl bych si: uteč.
Na nic jiného bych neměl pomyšlení: uteč.
Váš otec musí být…
Měla bych výčitky.
Měla bych výčitky, kdybych…
- Kdybyste odešla. - Ano.
Tím chci říct, že váš otec je mnohem odvážnější,
má silnější přesvědčení než já.
- Ano. - Je statečný.
Protože kdyby mlčel, mlčela bych i já.
K tomu potřebujete vzor.
Mohla jsem k němu vzhlížet a já ho následovala.
DNEŠNÍ TEPLÉ JÍDLO FISH AND CHIPS
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Speciálně pro vás. - Krása.
- Díky. - Díky.
- Ještě sůl a ocet. - Nemáme peníze.
No…
- Tak tady to je. - Ano, díky moc.
MALÁLIN OTEC, UČITEL, AKTIVISTA
Kladu si otázku, jestli zase jednou bude mít muslimská země premiérku,
a nemůžu nepomyslet na vaši dceru.
Abych byl upřímný, chceme jen, aby Malála byla v našem životě.
Do jejích snů nevstupujeme.
Bude-li chtít přinést jakoukoli změnu, budu ji jako otec podporovat.
Věřte mi, že se ženou máme strach,
protože jsme prožili velmi náročnou situaci.
Alfa a omega je její bezpečnost.
To je velmi důležité.
A dnes cítím, že už jen tím, že je,
přináší do světa velkou změnu.
Vyčítal jste si to?
Musel jste mít výčitky svědomí.
Každý rodič by si říkal:
„Nevystavil jsem své dítě svým chováním nebezpečí?“
To je pro rodiče ta nejhorší obava.
Mám syna, kterému je 14,
a trápí mě to neustále.
Neohrožuji svým chováním blaho svého syna?
Samozřejmě jsem si říkal, jestli jsem ji nemohl a neměl zastavit.
Ale upřímně, nemohl.
Vzpomněl jsem si, že jsem jí mnohokrát říkal,
ať nevyslovuje „Tálibán“,
slovo „Tálibán“,
a ona mě neposlechla.
Šla na pódium a řekla „Tálibán“.
Jednou mi řekla, že se jich všichni bojí.
Musíme je nejdřív pojmenovat.
Takže se nedala zastavit.
Ale musím vám říct, že jsem se ptal ženy a ta řekla:
„Dávejme vinu viníkům, kteří to udělali.“
Vy jste nic zlého neprovedli.
Za takových okolností je nejhorší,
když se mlčí.
Máte naprostou pravdu.
Nemůžete mít výčitky kvůli špatnému chování druhých.
- Přesně tak. - Tak se do toho pusťme.
Krucihiml, to je dobrota.
- Už jste ochutnal? - Ochutnám.
Páni.
Řekněte mi o svých cestách.
- Byla jste v Sýrii. - Ano.
Jela jsem do Jordánska a Libanonu.
- Za syrskými uprchlíky. - Ano.
- Co by se tam dalo udělat? - Bohužel…
většina uprchlíků tam už je čtyři, pět let,
a myslím, že víc než polovina dětí
nemá přístup ke kvalitnímu vzdělání.
Vzdělávání uprchlíků se často bere na lehkou váhu,
protože se předpokládá, že tam budou krátce, tak proč do nich investovat.
Ale vzdělání je základ.
Mají-li ty děti mít budoucnost, pokud jejich zemi znovu postaví,
musí mít vzdělání, a zvláště ženy,
protože pak přispějí do ekonomiky,
budou pravděpodobně mít zdravé děti, zdravé a prospívající rodiny.
Takže investice do vzdělávání jsou velmi důležité.
Je to nejlepší způsob, jak jim pomoct.
Také jste v Africe postavila školu.
Byla jsem v Nigérii a také v Keni
a pracovali jsme tam.
Postavila jsem školu v Libanonu, pro syrské uprchlíky.
Také pracujeme na škole v Pákistánu.
Ale můj hlavní cíl je posílit pozice místních vůdců.
Myslím, že kampaně mají smysl,
že má smysl ozvat se,
což jsem spolu s otcem dělala.
A teď to děláme i v Asii, v Africe, v Latinské Americe.
Aktivity rozšiřujeme
a už teď vidím výsledky.
Také věřím v posílení pozic místních dívek.
Když posílíte mladé dívky, přinesou změnu.
I já jsem byla mladá dívka, nemlčela jsem
a dokázala jsem přinést změnu.
Je mnoho dalších podobných dívek.
Když je podpoříte, pozvednou svůj hlas a mohou změnit svět.
Co říkáte na prezidenta Trumpa?
Já žiju v Británii. Co si o něm myslíte vy?
Já…
Na toto téma bych mohl mluvit dlouho.
A vy chcete, abych byl upřímný, že?
Ano.
Myslím si…
Propána.
Osobně si myslím,
ne z politického hlediska, ale z lidského,
že není způsobilý mě zastupovat,
že není způsobilý zastupovat nikoho v tomto sále.
Já..
Když slyšíte různá prohlášení…
Zákaz vstupu do země pro muslimy… Jsem muslimka.
Co to má znamenat?
To nám prezidenta dělá kačer? Co to má být?
Ano, zklamaly mě i další věci,
třeba věci kolem sexuálního obtěžování, zákazu pro muslimy a rasismu.
Sledujete to a máte pocit, že Amerika,
která proslula smyslem pro lidská práva, jako země svobody,
by měla být na špičce, co se týče lidských práv.
Má demokracii, velmi silnou demokracii.
To si zaslouží uznání.
Prve jsme mluvili o tom, jestli je New York nejúžasnější město na světě.
Jsou Spojené státy nejúžasnější zemí na světě?
A máte-li být nejúžasnější zemí světa,
musíte být na špičce ve všech těchto oblastech,
které jsou teď pošlapávány.
To je, jako když zařadíte zpátečku.
Mimochodem, řídíte?
Mám za sebou nějaké jízdy,
ale zkoušku nemám, zkoušku jsem nedělala.
Kdo vám dává lekce?
Instruktor.
Máte instruktora?
A co děláte? Kam jezdíte?
Jen jezdíme po silnicích.
Jen jezdíte po silnicích.
Mám za sebou asi deset, 12 lekcí.
Nešlo mi to.
Učíte se řídit v Anglii?
Ano, v Anglii.
Tak to pusťte z hlavy všechno, co se tam naučíte.
Oni jsou totiž blázni, víte?
Jak to?
- Sedíte v autě na špatné straně. - Ne.
A řídíte.
Tohle jim nechám.
Myslím, že člověk má mít právo vybrat si, kde bude v autě sedět.
To mi nevadí.
Ale oni i jezdí na špatné straně.
Pro mě je to těžké tady. Možná špatně jezdíte vy.
Já vím, přesně o tom mluvím. Ale je to úplně špatně.
A…
Jednou mi zavoláte a dáme to do pořádku.
Chcete zkusit něco hloupého?
Jak hloupého?
Takovou blbůstku.
- Ano? - Ano.
Jen vyberete jedno, nebo druhé.
- Dobře. - Dobře?
- Zkoušela jste to někdy? - Ne.
Den, nebo noc?
Den.
Proč?
Je pozitivní, děláte spoustu věcí.
Setkáváte se s lidmi, s přáteli, vidíte krásu světa.
Mám radši den.
- Ano. - Já bych volil opak.
- Proč? - Rád spím.
Můžete spát i ve dne.
Ne.
Když spíte ve dne, něco se pořádně zvrtlo.
Horko, nebo zima?
Horko.
Žiju v Anglii, takže zimu nesnáším.
Je tam zima a vlhko, v tom to je.
- Ano. - Zima sama o sobě není zas tak zlá.
- Zima a vlhko… - Déšť.
- Ano. - Neustále. Mraky, déšť.
Takže horko.
Pizza, nebo tacos?
Nejsem příznivec tohohle jídla.
- Opravdu? - Opravdu.
No…
Vidím, že tacos nejspíš ne,
ale pizza… měla jste někdy pizzu?
Ano, párkrát.
Když jdu s kamarády, nemám na vybranou.
Všichni si dávají pizzu.
Chodí do pizzerie, kde je jen pizza.
Musíte si objednat pizzu, protože jste v pizzerii.
- Já rozumím. - Ano.
Řeky, nebo jezera?
- Řeky. - Řeky. V tom jsme zajedno.
- Ano. - Pojďte.
Yankees, nebo Mets?
Co je to Yankees?
Místní baseballové týmy.
Vím, že máte ráda kriket.
Baseball je takový vylepšený kriket.
Dobrá.
Má Oxford kriketový tým?
- Ano. - A chodíte na zápasy?
- Jsem členem kriketového klubu. - Vážně?
Ano. Hrávali jsme na střeše, po ulicích.
Bez pravidel, jen jsme na sebe křičeli a vymýšleli nová pravidla.
Spolu s bratry hraju kriket od malička.
Jay-Z, nebo Kanye?
Když já jejich hudbu neposlouchám.
Jaká hudba se vám líbí?
Jakékoli aktuální písničky, ale většinou se nekoukám, kdo je zpívá,
Ale řekla bych Jay-Z.
Ano.
Víc tam toho nemám.
Výborně.
Chtěla byste něco dodat?
Jen bych vám ráda poděkovala za pozvání,
že jsem tu mohla promluvit,
a za možnost upozornit na otázku vzdělání.
Každý děláme vše pro to, aby byl svět lepší,
a jedním z nejlepších způsobů
je investovat do dívek a jejich vzdělávání.
Pomůže to děvčatům, ale také každému z nás,
ekonomiky porostou rychleji, sníží se chudoba,
vyřešíme sňatky dětí a…
Takže bych si přála, aby se do toho lidé zapojili,
podpořili vzdělávání dívek a posílili pozice svých sester po celém světě.
Rád bych něco řekl
a doufám, že se mi to povede vyjádřit.
Znám tři lidi, kteří se vám podobají.
Člověk by si myslel, že takový člověk je jen jeden…
Vaše situace je výjimečná,
ale znám ještě dvě osoby.
Mají stejnou dynamiku
a ze stejného důvodu vím,
že něco podobného má smysl.
Jedné kamarádce
před mnoha lety, když byla asi ve vašem věku,
diagnostikovali mnohočetný myelom.
Doktor jí řekl:
„Dobré je, že víme, co to je. Je to mnohočetný myelom.
Špatné je, že s tím nic nedokážeme udělat.“
Ona potom se svou sestrou řekla: „To není pravda.“
A hledaly lék, léčbu.
Dnes má dva dospělé syny
a pomáhá lidem z celého světa
s touto diagnózou, která dřív byla rozsudkem smrti.
Jinému kamarádovi,
když byl o něco starší než vy,
diagnostikovali Parkinsonovu nemoc.
Zachoval se úplně stejně.
Vložil veškerou energii do hledání léků a léčby,
zabýval se Parkinsonovou nemocí.
Vy jste utrpěla příšerné trauma,
když jste ještě byla dítě.
Ve všech třech případech
bylo zaseto sémě zla.
A z toho semene vyrostlo cosi krásného.
Je to úchvatné.
Už jsem domluvil.
- Můžu se ptát já. - Dobře.
S vousy, nebo bez vousů?
- Dámy a pánové, Malála. - Moc děkuji.
V pořádku?
- Ano. - Dobré?
Děkuju. Moc vám děkuju.
- Opatrně. - Moc děkuju.
PRODEJNA OXFORDSKÉ UNIVERZITY
Potřebuji něco pro syna.
Chcete mu něco koupit?
Ano. Je zatížený na mikiny s kapucí.
Tohle vezmu pro sebe.
- Ta nejlepší. - Ano.
Páni. Nechcete ji taky?
Ne, jste hodný.
Vím, že jsem hodný. Všichni jsou hodní.
- Já… - Jistě.
- Vezmu si dvě. - Děkuju.
- Děkuju vám. - Ano.
Víte, co bych si opravdu přál?
Přál bych si čestný titul.
Aha.
Určitě znáte někoho, kdo to zařídí.
Možná bych si sem dal nějakou drobnost a bude na ní… Oxford.
Jsou nádherné.
Vemte si Lady Margaret.
Dobře, Kolej lady Margaret.
Chcete ho nosit?
Připíchnete mi ho?
Prohlašuji vás absolventem.
- Díky. - Gratuluji k titulu.
- Děkuju. - Není zač.
- Sem? - Kamkoli.
Šmankote!
Ani jsem se vás nedotkla.
Můžete to dělat kamarádům.
Člověk se nasměje.
Překlad titulků: Miroslav Pošta