Jason? Jason?
Det verkar vara ont om publik.
-Kul att träffas, Jason. -Detsamma.
Det är få saker som är bättre än att vara på en stor basebollarena.
Det här är coolt. Jag är galen i det. Jag går på många Dodgers-matcher varje år.
-Har du spelat? -Inte särskilt bra.
Jag tror att jag hade rekordet för flest strikes när jag skrattade.
Vad kan vi göra här?
-Jag ska försöka träffa bollar. -Jag är ganska bra.
-Vi ska se vad du går för. -De första kommer att vara usla.
Nej…
Du måste sakta ner, Ryan.
Jag är banskötare av en anledning.
Du vet ju vad du gör, Dave.
-Varje amerikan borde få göra det här. -Instämmer.
En till, sen är jag klar.
Du står för nära. Den träffade mig nästan.
Jag tänkte få den ur vägen.
-Gjorde det ont? -Ja.
-Jag vill säga nåt… -Du lät väldigt solid, ska du veta.
Av nån anledning gillade jag det. Vad betyder det?
Tack. Okej. Gud välsigne er.
Tack. Okej.
Så pinsamt att det var ett tiotal människor där som reste sig…
Men ni andra, om ni inte är oförmögna, kände inte att ni behövde göra likadant.
Gud välsigne er. Alla ni andra kan gå hem.
Kom igen… Nej, det är för…
Det var ett skämt. Jag retas bara. Tack, mina damer och herrar.
Det här ska bli så bra. Ni har tur som är här för den som ska komma in…
Vet ni vem som ska komma?
Jag trodde att det skulle vara hemligt.
Jag har känt till honom väldigt länge.
Jag hade ett tv-program och han brukade vara gäst där, men sen dess…
Då var han bara en gäst som vilken som helst.
Länge trodde jag att han var pojken i Leave It to Beaver.
Det…visade sig inte vara fallet.
Efter det har jag lärt känna honom och respektera honom för det han gör.
Han är både en begåvad skådespelare,
regissör, författare, historieberättare,
och dessutom, ännu viktigare, så är han en väldigt trevlig människa.
Mina damer och herrar, Jason Bateman.
Tack.
Hej, Jason.
-Hej. -Kul att se dig.
-Var ska jag sitta? -Du ska sitta där.
Hej!
-Tack. -Hej.
-Hur är läget? -Bara bra.
Jag visste inte… Jag stod och såg dig göra ditt intro…
-Vi kan sitta ner. -Hur tror ni att det här känns för mig?
Hur så? Har jag…
Nej, du förtjänar verkligen…
Ser du de fyra, den brokiga skaran där borta?
Det var min stående ovation.
Det är en fascinerande plats för det här programmet.
Publiken är trevlig, bra storlek, bekvämt, en färgstark historia…
-Har du varit här? -Nej. Jag har bott i LA sen 1976.
Jag visste inte att den här stadsdelen existerade, än mindre detta.
Fick du ett bra pris?
Skojar du? Du har varit regissör. Du vet hur det fungerar.
-Det är en cool plats. -Väldigt cool.
-Vi är i Highland Park. -Ja. Det är väldigt coolt.
Jag känner till Highland Park. Det är nära mitt älskade Dodgers-stadion.
Publiken applåderar för platsen. Jag älskar det.
-Där sitter min fru och dotter. -Var då?
-Maple, som är 13. Amanda. -Trevligt att träffas.
Jag kan inte tacka dig nog för att du är här.
Större delen av mitt vuxna liv har jag fascinerats av barnstjärnor.
Jag vet inte hur det går till.
Jag har en son. Det ingick aldrig i… Hur går det till?
Det händer för dig och det hände för din två år äldre syster, eller hur?
-Tre. Justine. -Tre år äldre. Hur blir man barnstjärna?
Den korta versionen är att en granne var skådespelare och kände min pappa.
Jag tvättade bilen tillsammans med pappa.
Grannen skulle på audition och sa:
"Det ser inte så kul ut. Vill du hänga med?"
-Jag sa ja. -Hur gammal var du?
-Jag var tio. -Tio.
Barnarbete. Du vet.
Han sa: "Lär dig de här replikerna och låtsas att du vet vad du gör."
Säg: "Va? Är jag inte med på listan? Det måste vara fel. Jag ska…"
Jag gjorde min audition och fick rollen.
När jag kommer hem står pappa och polerar bilen.
Jag sa: "Jag fick rollen!" Han sa: "Helt otroligt. Så fantastiskt."
Jag bad honom ta några foton att skicka till en agentur för att få en agent.
Min pappa var och är fortfarande författare, regissör och producent,
och istället för att kasta boll i parken tog han med mig på bio.
Är din mamma också i nöjesbranschen?
Mamma var flygvärdinna och flög runt hela världen två veckor i taget.
Pappa och jag hade mycket tid ensamma när hon var borta.
Ni kommer ursprungligen från Rye i New York?
Ja, jag bodde i Rye tills jag var två.
Sen bodde jag i Boston, i Salt Lake City och sen i LA sen 1976.
Varför flyttade ni till Boston och Salt Lake?
Mest för rättvisan.
Pappa försökte undkomma rättvisan.
Pappa sökte efterproduktionsjobb runtom i hela landet,
som att driva ett labb eller en klippstudio,
medan han sökte regissörs- och författarjobb.
Jag hade tur att få reklamjobb väldigt tidigt. Jag gjorde många olika.
Åh, vad Golden Grahams Smakar honungsgraham
En härlig honungsgrahamssmak.
Justine såg att jag tjänade pengar, så hon fick också en agent.
Vad fick du? I den åldern delade jag ut tidningar.
Jag vet vad jag fick för det. Hur mycket fick du?
Det här var bättre. Det…
Det var… På den tiden, om man fick ett nationellt reklamjobb,
som reklam för Pepsi eller Honey Nut Cheerios eller nåt sånt,
kunde man räkna med att tjäna 30 000 dollar på en reklamfilm,
när den hade visats färdigt, efter kanske tre, fyra månader.
Så om man gör en handfull reklamfilmer säger agenten: "Du kanske inte suger."
"Vi ser om du kan få en gästplats i en komediserie eller nåt."
-Så framgång gav framgång? -Ja.
Jag gjorde komediserier, som den med Ricky och en massa andra.
Jag älskade att jobba med tv och att jobba med flera kameror inför en publik.
Rick, du är utan tvekan…
…den mest uppriktiga, upprätta, uppsträckta,
äckligt reko bästa kompis nån nånsin har haft.
Ricky Schroeder och jag brukade gå upp på tågvinden.
I studior har de träplankor där uppe,
och ramper där de hänger lampor och kedjor och ljudutrustning.
Det var 20 meter över scengolvet.
Vi gick upp dit innan publiken kom in, innan det började.
Vi gick upp dit och vi hade med oss ärtrör i mässing…
-Mässing? För äkta proffs? -Ja, vi var väldigt proffsiga.
Där uppe låg högar med gamla manussidor,
och vi tuggade små bitar och spottade ner på publiken när de skulle sätta sig.
-På publiken? -Vi var monster.
-Ja. -Underbart.
Vi filmade på Universal Studios,
och vi hade våra cyklar på studioområdet, för vi behövde få vår dagliga motion.
Vi cyklade upp bakom spårvagnarna och höll fast för att slippa trampa,
och lät dem släpa oss ända upp till Jaws Lake.
Vi hoppade av vid Jaws Lake, rullade upp byxbenen, vadade in
och plockade guldfisk. Det finns massor där.
De som körde spårvagnen kunde se två 13-åringar som vadade runt.
Det är bara så här djupt.
De ringde våra föräldrar och sa:
"Nu är det så här att vi försöker skrämma folk,
och när man ser två ungdomar skopa upp guldfiskar i knädjupt vatten
förstör det spänningen. Vi har en stor vithaj där ute."
Så vi fick sluta med det.
När framgångarna fortsatte, njöt du av ditt liv?
Jag njöt i stora drag. Jag tyckte att jag var fantastisk.
Jag tyckte att jag var den coolaste.
Vi pratade om det, att jag var med på Johnny Carson.
Som 15-åring var du med i The Tonight Show.
Jag vill be om ursäkt, Jason. Jag har kallat dig Joseph två gånger.
Det är okej, Jack.
Det är underbart. Och han är så rar…
Han var en 50 år gammal underhållningsveteran då.
Han hade kunnat vara spydig, men han var väldigt rar och trevlig.
Jag borde inte ha varit så bekväm.
Du var 15 år gammal, för guds skull.
Jag tyckte att det var beundransvärt. Gamla bilder får mig också att rysa.
Inte bara när jag ser dig, utan andra bilder.
Hade du…
Barnskådespelare… Ofta hör vi om obehagliga upplevelser.
Var det nånsin en del av ditt liv?
Ja… Jag tror att…
Jag vet att… Jag tyckte själv att jag var fantastisk.
Jag kunde nog vara en skitunge ibland.
Men inte lika mycket som några av mina kollegor, tror jag.
Som vem då?
Om det var nåt annat i glaset…
Jag…
Jag nämner inga namn, men jag gjorde ett program med en kille,
som lärde mig mycket om vad man inte ska göra,
och som jag hoppas har påverkat hur jag beter mig på inspelningar,
när jag har turen att ha en ledande roll eller vara regissör eller nåt…
Vad hette han? Ricky…?
Jag hör dig inte, Dave. Är du över en dalgång?
Hallå?
-Över en dalgång… -Jag måste ringa tillbaka.
Okej, vi kollar senare.
Har du gått miste om nåt i din barndom?
Jag kan svara åt dig.
Du gjorde nåt du älskade, så jag antar att du inte gick miste om nåt.
Jag gick miste om att leka,
för jag har jobbat konstant sen jag var tio år gammal.
Så jag gick miste om mycket lek, men jag såg till att komma ifatt.
Under en ytlig period mellan 20 och 30.
Okej. Du var mellan 20 och 30. Jag vet vad du pratar om.
Hur kom det sig? Du började experimentera med förbjudna substanser.
-Det är inte särskilt roligt. -Det kan vara det.
Jag kan fixa grejer som gör att man skrattar hela natten.
Det som orsakade det var att jag ville känna mig normal.
Jag gick tillbaka till skolan efter att vi hade spelat in en tv-säsong,
och då umgicks jag med alla mina high school-kompisar.
Vad gör folk i high school? Man går ut och festar på helgerna.
Så jag gav mig verkligen hän. Jag jobbade hårt, så jag var värd det.
Sen kom jag ikapp när jag var runt 30.
-Var det som ett flerårigt uppehåll? -Det var ett årtionde av att ha kul.
Led ditt arbete av det?
-Det gjorde det verkligen. -Ja.
Jo, jag jobbade fortfarande lite, för att hålla huvudet över vattenytan.
Hade du allvarliga problem, som Robert Downey Jr.?
Han stod på avgrundens rand många gånger,
men tog tag i sig själv och är nu lycklig, underbar och framgångsrik.
-Men du… -Jag…
Min botten var inte en botten som är värd en rolig historia.
Det var lite som jag sa tidigare. Jag hann ikapp.
Amanda var till väldigt stor hjälp när hon sa:
"Du, jag vet att du trappar ner, och du är säkert helt färdig om några år,
men vad sägs om nu? Nu gör vi det."
Vad sa man i Hollywood och underhållningsbranschen?
Tänkte folk "Nu struntar vi i Jason", eller var det "Vi har inte sett honom"?
-Nej, det var det. Det var tufft. -Det förra?
-Det var ditt liv länge. -Det var mitt liv.
Jag gick aldrig på college. Jag kunde inget annat.
-Ursäkta? -Ångrar du det?
Bara för att jag är intellektuellt nyfiken nu.
Jag var inte det då. Att frivilligt gå i skolan lät inte klokt för mig då.
Var det på grund av din karriär, eller för att det inte gick tidsmässigt?
Var du för upptagen för att gå på college?
Jag gjorde den Oscarsbelönade filmen Teen Wolf Too vid den tiden…
Jag skulle vilja byta några klasser.
Jag gjorde det under mitt sista år, i slutet av sista året,
och vi spelade in medan slutproven pågick i skolan.
Jag hann inte göra två av fyra slutprov, så jag fick aldrig nåt examensbevis.
Så du har egentligen aldrig gått ut high school?
Det stämmer. Ja.
-Oj… -Ja.
Tidigare var det nog ett krav att ha gått ut high school här.
Ja.
Det är sant.
-Du bodde här, va? -Jag gick ofta på matcher.
När bodde du här? Varför?
Jag flyttade hit 1975 för att bli tv-manusförfattare,
men egentligen ville jag vara med i The Tonight Show.
Jag minns, efter att jag hade uppnått vissa framgångar inom tv-mediet,
hur min vän Tom Dreesen och jag satt precis bakom spelarbåset där.
På den tiden spelade Kirk Gibson för Dodgers,
och han hade gjort homerun med ett brutet ben.
-Jag var här då. -På allvar?
Jag satt bakom hemplattan. Det var galet. Helt otroligt.
Jag var där när Freddie Freeman gjorde homerun…
Jag minns att jag såg det och skrattade så att jag ramlade ur sängen.
Självklart är det baseboll. Det är… Det var…
Jag hoppade runt som en liten skönhetstävlingsvinnare. Helt otroligt.
Hur ser det ut?
-Hurra! -Okej. Sluta.
-Jag vill inte kvävas på bandet… -Det räcker. Okej.
Vi satt där, och Kirk Gibson skulle slå.
Jag tror att han var tredje slagman, han var inte fjärde.
Han var nog tredje, och det var redan två ute.
Han kommer fram och slår en hög boll, en sån där som verkar lämna atmosfären.
Den börjar glöda och man tänker: "Hur får de till det…"
-Det är återinträdet. -Det är helt galet.
Han åker ut rejält.
Kirk går tillbaka till spelarbåset och är så arg att han slår träet i marken.
En ung kille som tittar säger: "Ta honom nästa gång, Kirk."
Kirk säger:
"Ät skit, din jävel." Trevligt.
Nu pratar vi om Arrested Development. Du har så många delar i ditt liv.
Arrested Development var stort för mig.
DÖD DUVA - ÄT INTE!
Jag vet inte vad jag trodde.
Jag började titta och kunde inte sluta.
Det var så bra.
Det var så många bra människor inblandade, framför allt Mitch Hurwitz.
Ja.
Ja, det var Mitch Hurwitz som skapade serien,
skrev den och hade kontroll över alltihop.
Han är en av de mest intelligenta,
komiskt sofistikerade människor jag har jobbat med.
Hur många säsonger gick på Fox? Flera, eller hur?
Det var nog 2,5 år på Fox.
-Var det en tittarsuccé? -Nej, Dave.
-Inte? -Nej.
Allt folk pratade om då var Arrested Development.
Ja, men jag tror att folk på kusterna tittade på det,
men inte folk i mellersta USA.
Folk i mellersta USA spelar ingen roll.
Vi har vårt klipp. Där är vårt klipp.
-Det sa nån som… Indianas förste son. -Indiana. Ja.
Jag tyckte att det var jättebra, och jag kunde inte vänta.
Jag tyckte att seriens stjärna var Ron Howard, berättarrösten.
Michael hade slut på alternativ.
Han visste att hans pappa gärna gömde värdefulla saker i väggar,
så han gjorde en sista desperat satsning.
Det här är galet. Vad gör jag? Att använda en hammare för att försöka…
Är du galen?
Han var fantastisk, men det coola är… Det var många coola saker med den serien.
Den var plattorna på bröstet som återupplivade min karriär.
Jag var ett stort fan av Charlie Rose.
Jag tittade på Charlie Rose hela tiden, och en gång var Ron Howard med.
Det här var under min ytliga period, mellan 20 och 30.
Jag var deprimerad och verkligen…
Min karriär hade fastnat. Jag fick inga jobb.
Jag ser Ron Howard bli intervjuad, och han är ju berömt sällskaplig
och vänlig och bara…
Han skulle själv erkänna att han bara är en snäll nörd.
Jag tittar och han är så framgångsrik och han har det här…
Jag tänker: "Herregud, om jag bara kunde få ett uns av framgång igen,
eller bli relevant och få jobb igen,
så skulle det bästa vara att jag kunde vara så trevlig som jag ville,
utan att det kunde tolkas som att jag var ivrig, desperat eller hungrig för jobbet."
Sen fick jag jobbet på Arrested Development,
som ju är Ron Howards program.
Vi åt middag en gång, bara han och jag, och jag berättade,
inte bara vad den intervjun hade sått för frö i mig,
utan också vad hans program gav mig,
och hur det gav mig möjligheten att bli precis det han var.
Det var så fint att komma hela varvet runt med honom.
Jag älskar den här historien, för många av oss, inte minst jag själv,
har letat efter stunder som har förändrat mitt liv.
Jag vet inte, jag måste leta här och där, men det är fint att du har ditt ögonblick.
Ja, det hjälper mig att vara och bete mig som jag vill idag.
Det är ju så med oss alla att när man når botten,
och nå den gärna ett par gånger,
så blir man bara ännu mer tacksam för de möjligheter som kommer i ens väg.
Man… Det är därför jag jobbar så hårt nu.
-Ron Howard är en välkänd skitstövel. -Javisst.
Han har varit skådespelare hela sitt liv.
Det var det han sa till mig på vår middag: "Allt var bara skitsnack."
-När är nästa match du ska gå på? -Lördag kväll.
-Mot? -Giants.
Det känns så bra.
Sist jag svingade ett slagträ slog jag en boll mellan två outfielders
på en kändismatch med Hollywoodstjärnor,
och jag gjorde en homerun förbi en sprintande Lou Ferrigno.
Han måste få låren runt varandra, så jag kom förbi.
Visa din Lou Ferrigno igen.
Mycket fint.
-Jag trodde att det inte kunde bli bättre. -Jag känner mig nästan som en man nu.
Oj… Det där ser proffsigt ut.
Du, vad gör du? Tuggar du tuggtobak?
Strunta i det, du.
-Nu ska jag spotta. -Vill du ha bollen först?
-Nej, jag måste… -Okej.
-Det var inte… -Det var bra. Försök mellan tänderna.
Du har inget slem, va? Ett riktigt basebollspott…
-Det beror på årstiden. -Jag behöver tuggtobak för det.
Eller solrosfrön.
Okej, det var foul. Jag är kvar.
Herregud…
Den var bra. Jag slutar med den.
Jag har sett dig under hela din karriär.
Jag såg en film som hette Carry-on, som slutar med att det exploderar
giftig nervgas på ett flygplan. Bra jobbat.
Du har ofta mycket dialog.
Du gör ett väldigt smidigt, trovärdigt jobb,
men det måste ligga mycket arbete bakom.
Är du en bättre skådespelare nu än när du och Ricky sköt mot publiken?
Jag hoppas verkligen det, Dave.
Jag har haft en väldigt tur i och med att jag valde ett yrke
som kommer att åldras med mig.
Det kommer alltid att finnas roller för en farfar,
så i den åldern kan jag spela det.
Jag tänker på dig som huvudrollsinnehavare och filmstjärna,
skådespelare, regissör…
Vad ser du… Vad är din typ? Vad säger du själv?
Jag ser mig själv, förhoppningsvis, som…
Jag gillar att spela oss. Jag gillar att spela huvudpersonen,
den som man klipper till
för att låta hans ansikte reagera på allt det galna man precis har sett,
oavsett om det är komedi eller drama.
Jag vill vara en ställföreträdare för publiken. Därför vill jag regissera.
Det är den som skapar upplevelsen.
Blir en skådespelare en bättre regissör och en regissör en bättre skådespelare?
Absolut.
-Vilket håll? Båda? -Båda, tror jag.
Om man pratade med regissörer skulle de nog vilja ta teaterlektioner
bara för att förstå hur vi knäppa skådespelare tänker
och hur man pratar med dem och…
Skådespelare förstår inte riktigt vad en regissör gör helt och hållet
förrän de har provat själva.
Många skådespelare, och nu pratar jag om mig själv…
Jag trodde att jobbet började första inspelningsdagen.
Regissören och resten av teamet har varit där sex gånger.
Ditt team var säkert här för tre veckor sen och satt upp lampor…
Jag kom hit igår eftermiddag.
Men du var… Hur gammal var du?
Du var yngst i regissörsförbundet. Hur gammal var du? Vilket projekt var det?
Jag var 18. Det var The Hogan Family.
Du regisserade komediavsnitt?
-Ja. -Sen regisserade du dig själv.
Snacka om trearmade jonglörer, om det finns nåt sånt.
Vad är det? Är det nånting?
Jag är väldigt trygg i skådespeleriet, för jag har hållit på så länge.
Det låter mig observera de andra delarna av processen, så att jag kan…
Det är mer effektivt för mig att spela i det som jag regisserar.
För det första slipper jag regissera honom. En skådespelare mindre.
Finns det nån på inspelningen där du är både stjärna och regissör,
som kan säga till stjärnan och regissören…
-"Du suger i den här scenen." -"Du kanske vill prova igen."
Nej. Jag kastar ut dem.
Nej, de… Ja, självklart.
Vi pratar lite om din…
Du sa det väldigt tidigt, och jag upplevde lite av din kärlek för Dodgers.
Du har varit ett fan hela ditt liv. Berätta allt…
De är försvarande World Series-mästare. Var sitter du på matcherna?
Jag sitter där nere, längst fram.
Hur många stolsrader från domaren?
Det finns inga.
-Jaha, herr Första raden… -Ja, men…
David, jag…
Man ser så mycket mer därifrån.
Du sitter där.
Jag sitter precis vid det gästande lagets spelarbås.
Häcklar du motståndarna?
Ja, man får inte svära. Om man svär blir man utkastad.
Men om man kan komma på nåt som man kan psyka dem med,
som till exempel: "Andas du in eller ut när du svingar?"
Då bara…
-Han kommer att… -Du är ett geni.
Eller: "Försök låta bli att tänka på… Det är inte 40 miljoner som tittar.
Det är bara fem, sex miljoner, så bli inte nervös."
Såna där saker kan äta en lite.
Märker du om de har uppfattat det,
eller är det bara helt fokuserade och tänker inte på dig?
Med tanke på reaktionerna från lagkamraterna bredvid dem, som hörde,
och han som låtsas att han inte hörde, så brukar de titta på mig: "Vad gör du?"
-Ja. -Då säger jag: "Ni är motståndarlaget."
Du verkar som en vanlig kille,
som hade varit det även om du inte var stjärna.
Är det här en del av det, att ta med barnen på match?
Ja. Det finns mycket… För mig finns det mycket som är normalt med baseboll.
Jag gillar lugnet i en basebollmatch.
Vissa kallar det tråkigt, men jag har en radio i ena örat,
och det här örat mot den jag sitter med…
Jag skriver inte poäng, men jag lyssnar på kommentatorerna…
Det är ett spel, inte en sport. Förr följde jag alla sporter,
men sen såg jag Ken Burns baseboll-dokumentär för 30 år sen,
och nu följer jag bara baseboll.
Jag är chef för min fantasy baseball-liga. Jag är en total nörd. Jag älskar det.
Du borde vara alldeles för upptagen för fantasy baseball.
Jag vet, men… Det håller mig borta från gatan, Dave.
Jag stiger upp tidigt för att kolla mina poäng…
-Man måste göra nånting. -Ja, jag måste göra nånting, och…
Vad heter ditt lag? Det här blir bra.
Känner du till Elton John-låten "Tiny Dancer"?
Mitt lag heter Ohtani Dancers.
Efter Shohei Ohtani. Jag ligger trea, halvvägs genom säsongen.
-Vinner man nåt i slutet av säsongen? -Hundra dollar.
-Det är bara symboliskt. -Ja.
Vi har en ledig plats nästa år om du vill. Bara National League.
Jag fattar inte och jag vill inte fatta. Jag vet inte. Sån är jag.
-Nästa gång släpar jag med dig på match. -Det blir ingen nästa gång. Nej.
-Jag vill prata om Ozark. -Okej.
Tack.
Vems idé var det? Var du med och skapade det?
Nej. De letade efter en regissör,
och min agent, Michael Cooper, sa:
"Jag har läst två manus som var de bästa jag nånsin har läst."
Jag läste dem och tänkte: "Herregud, vad bra det här är.
Jag skulle väldigt gärna regissera det här."
-Och… -Förlåt att jag avbryter.
Förutom Hogan's Heroes eller Hogan's Families eller vad det nu var…
Förutom det, vad hade du mer regisserat då?
Jag hade regisserat några komediserier och två festivalfilmer,
små independentfilmer.
Men jag ville verkligen ta på mig ett större ansvar…
Jag förstår det.
Men vad sa de på andra sidan skrivbordet? "Jaha, den där killen…"
De sa att de tittade på… Inga namn, men tre världskända regissörer.
Det var dem som de pratade med.
Jag tänkte att de skulle skratta, men han sa: "Bara gör det."
"Om jag får in dig i ett rum med chefen för MRC, Modi Wiczyk…"
Tack och lov att han lyssnade, gick på mitt skitsnack och gav mig jobbet.
Vilka andra tre regissörer är det vi pratar om?
Vi pratar om… Jag kan inte säga några namn för de tackade ju uppenbarligen nej…
Nej, okej… Får jag nämna några namn? Som…
-Får jag försöka? -Visst.
-Ricky Schroeder? -Nej.
Martin Scorsese?
-Inte tillgänglig. -Inte tillgänglig.
Men du är på rätt nivå.
-Ron Howard? Ron? -Inte tillgänglig.
-Var de på Scorseses nivå? -Precis.
I 20-årsåldern hade jag aldrig nånsin vågat göra nåt liknande.
Nu är det en av de största streamingserierna.
-Är den lika stor som Squid Game? -Jag vet inte, men…
-Det var en väldigt stor framgång. -En del gillade det.
Jag älskade första säsongen. Jag tänkte: "Jösses, det är fantastiskt."
Tack.
Sen började jag fundera på, och det här är en sån…
-Det började bli sämre. -Ja… Nej, nej, nej.
Men sen, under nästa säsong, började jag tänka:
"Hur många människor dör i den serien?"
Hur många människor har vi eliminerat på roliga, nya, intressanta sätt?
-Det var lite våld i serien, men det var… -Jag vill ha en siffra. Strunt i våldet.
Ja. Den otroliga manusförfattaren Chris Mundy skulle veta svaret på det.
Det brukade vara en per program.
Men… Det brukade stå i manuset att nån skulle dö,
och vi var redo att spela in, och då sa jag:
"Alltså… En kula i pannan, vi har sett det förut…"
Visst. Vi är så trötta på det.
Jag ringde Chris från inspelningen: "Du, Chris, vi håller på att spela in."
"Vi står framför en vacker öppen spis, och det finns en eldgaffel här,
som har en väldigt fin spets."
"Kan vi inte bara köra den genom hans hals?"
Och han sa bara: "Visst, kör på."
Var det nånsin så att en representant för Ozarkreservoarens nationalpark ringde…
-"Hallå där?!" -Ja.
"Vi dödar inte folk hela tiden här uppe."
Nej, förvånande nog var de verkligen med på det.
-De sa… -De började sälja fastigheter.
De sa bokstavligen: "Ni får det här att se så fint ut."
Jag tror att de pratade om kameraarbetet.
-Ja. Hur länge höll ni på? -Från början till slut?
-Fem år, kanske? -Fem år? Oj.
Ett stort åtagande. Du är hemifrån en stor del av tiden.
Ja, mycket. Men jag flög hem varje helg för att träffa de här typerna.
"Träffa de här typerna."
-Det saknas en. Franny, som är 18. -Ja. Varför är hon inte här?
Hon träffar sin pojkvän i Rhode Island.
-Ungarna växer upp och de vill… -I Rhode Island?
Jag hoppas att det här får vara kvar, så att hon får skämmas ögonen ur sig
för att du och jag pratar om henne här i programmet.
Om jag gjorde så mot min son skulle vi aldrig få se honom igen.
Jaså? Men Franny och Maple är inte särskilt blyga. Eller hur?
Maple syns ganska mycket. Hon är basketstjärna.
Så bra.
Hon spelar volleyboll och åker skateboard… Helt otroligt.
Hon var den första tjejen som spelade i pojkarnas skolbasketlag.
Det är inte…
På allvar?
Hon är duktig. Hon kunde nog vinna över dig.
Dave är grym. Har ni sett honom?
Han är från Indiana. Han har ett grymt hoppskott.
-Hur många matcher ser du på en säsong? -20 eller 30.
-Oj. -Ja.
Om det är en fin sommarkväll, händer det att du hamnar i bild på skärmen?
Jag säger till dem att låta bli. Jag blir generad.
Vi har en frågesport åt dig här på den stora skärmen.
-Jaså? -Du borde klara det ganska bra.
Okej, kan vi börja med första frågan? Vi får se vem det är.
-Jason. -Mookie. Tänk att Mookie sa mitt namn.
Vem är den enda som har blivit MVP i American League
och i National League två säsonger efter varandra?
-Var det MVP? -Shohei.
-Jag säger Shohei.
Vi säger Shohei.
Svaret är Shohei Ohtani.
-Pang! -Ja. Ta av dig tröjan.
-Är det klädpoker också? -Vi är inte klara. Vi tar en till.
Jason.
Vem är den enda kastaren i MLB:s historia som har blivit NLCS MVP,
World Series MVP och vunnit Cy Young-priset under samma säsong?
Jag tror det är Sandy Koufax. Försök med Sandy Koufax.
-Dave säger Sandy Koufax. -Sandy Koufax.
-Svaret är Orel Hershiser. -Fan. Helvete också.
-Jag borde ha vetat. 1988. -Det var Freddie Freeman.
-Han sa också Jason. -Vi har ett par till.
Jason. På 80-talet, före en match här på stadion,
vilken legendarisk kommentator sa nej till David Lettermans inbjudan
att vara med i The Tonight Show?
Clay Kershaw?
-Som gäst hos dig? -Ja.
-Var du gästvärd för…? -Jag var gästvärd för The Tonight Show.
ABC sände Monday Night Football, och jag gick fram till honom och sa:
"Det hade varit jättekul om du hade velat vara min gäst på The Tonight Show."
Men den människan sa: "Nej, det hade det inte."
ABC Mondays var en ledtråd.
-Var det Howard Cosell? -Ja.
-Varför skulle det inte bli kul? -Jag var ingen och han var Howard Cosell.
-Hade han sett ditt program? -Säkert.
-Vilken idiot. -Vi får se om det stämmer.
-Howard Cosell. -Ja.
Tack.
-En kvar. -Jag missade en.
-Jag tror att jag sabbade det. -Det var ditt fel. Du sa det.
Jag bara jävlas. En till.
I slutet av 80-talet på Dodger Stadium, vem var det som fick höra
av den legendariska auktoritära domaren "Cowboy Joe" West,
efter att Tommy Lasorda presenterade honom:
"Du borde ha rakat dig"?
Kurt Gibson?
Vi ska se vad svaret är.
Svaret är David Letterman.
Ja.
Det hände där nere. Vi kom in genom de grindarna.
Jag, Tom Dreeson och Tommy Lasorda. Här kommer Joe West.
Jag hade aldrig träffat honom,
och jag hade paus från programmet, så jag hade inte rakat mig. Inte så här.
Tommy sa: "Joe, det här är Dave." "Hej, trevligt att träffas."
Han sa: "Ja, du måste raka dig."
Jag sa: "Är det en regel?"
Han sa: "Jag ska kolla upp det."
Om man spelar för Yankees, är det det.
-Vi pratar lite om SmartLess. -Okej. Ja.
Det tog några år att förstå vad en podd var.
Den första jag lyssnade på var nån som hette Mark Merritt.
Sen hörde jag talas om dig och dina vänner, Sean och Will,
och sen hörde jag en dollarsiffra. Det var då jag blev intresserad.
Hur… Du måste vara trött på att förklara hur det började.
Egentligen inte, för jag uppskattar verkligen om nån här lyssnar. Tack.
Det är en…
Det är en möjlighet för mig och två av mina bästa vänner, Will och Sean,
att prata en gång i veckan.
Vi började ses på Zoom,
och sen skulle Will göra en podd om nykterhet som hette The Journey.
Jag sa: "Ingen vill höra din vandringspodd, fattar du inte det?"
Jag sa: "Vi har med mig och vi bara snackar. Det blir kul."
-Han är väldigt rolig. -Will Arnett. Han sätter alltid dit mig.
Jäklar, vad han är rolig.
Jag har en fråga till. Du går hem till honom.
Vi säger att du får honom att öppna garageporten.
Är garaget fullt av Reese's Peanut Butter Cups?
Det finns en del där, men…
Vilken skräpmat som helst finns hos Will Arnett.
-Så bra. -Det är skandalöst.
Han har två tonårspojkar, så han måste ha ett lager,
men det är inte för dem.
-Hur blev den så populär? -Jag vet inte.
Det var under covid, så folk gjorde allt möjligt
för att få kontakt med andra.
Det var en dyster tid.
Vi fick några av våra snofsiga vänner att vara med.
Dax var vår första gäst.
Will Ferrell var med tidigt.
Jimmy Kimmel var med tidigt.
Vi fick inte till det med dig…
Men… Jag bara skojar.
Dave var väldigt trevlig. Han var med när vi gjorde vår dokumentär för HBO.
Det var…enormt för mig.
Ni hade hållit på i fyra år innan jag blev inbjuden.
Vi visste vem vi hade att göra med. Vi behövde skärpa oss först.
Jag ville fråga om det. Det började som en hobby som blev…
Finns det nån bättre jobb-hobby-historia än:
"Vi gör det vi vill gratis, vi älskar det och det är meningsfullt för fler än oss."
Sen kommer nån och säger: "Vet ni vad? Det är värt 100 miljoner."
-Ja, jag menar… -Ja, vad menar du? Vad menar du?
Podcastingens ekonomi är ett mysterium för mig.
För mig med. Men här är poängen.
Blir inte då den vänskapliga hobbyn, lite som en söndagsmiddag,
blir det då: "Jösses! 100 miljoner?"
Precis. Och det som hände var… att Paul McCartney var med i podden.
-Fattar du? Och sen… -Hur fick han höra talas om det?
Det var grejen. Så snart vi var klara… Han var Seans gäst.
Sen gör vi en liten avslutning på två minuter: "Oj, vilken bra gäst."
Jag sa: "Sean, hur känner du Paul McCartney?"
"Det gör jag inte. Han ringde oss."
Vi insåg att… Det var första gången jag insåg att podden var en hit.
Hans team hade valt ut oss.
Jag antar att vi hade en publik som var värdig Paul McCartney.
Så det där var bara tur.
Vad mer kan vi prata om när det gäller dig och dina framgångar?
Jag blev precis färdig med en ny Netflix-grej som jag är superstolt över.
-Black Rabbit. -Black Rabbit.
Jag var väldigt nära att vara med i Black Rabbit.
-Så nära. -Just det.
Dave bor nära där vi spelade en dag.
Jag jobbade inte den dagen, men du hade gått förbi och sagt:
"Hejsan, vad filmar ni?" Han satte sig framför monitorerna där regissören sitter.
Fick du hörlurar? Hade du några åsikter?
Jag ville så gärna vara med i den serien.
-Frågade du? -Självklart gjorde jag det.
Jag hade varit i New Yorks federala domstol,
tredje distriktet eller vad det heter. Jag hade jurytjänst.
-Lägg av. -Ja.
Och… "Jag kräver rättvisa."
Och den ena missödet ledde till det andra tills jag promenerade hem.
När jag kom hem pågick en enorm filminspelning där.
Jag satte mig ner för att låna… "Får jag låna en telefon?
Jag har inte min mobil. Jag måste komma in."
Det gick bra. Så jag ringde för att komma in i mitt hus.
Jag undrade vad det var som pågick,
och hon berättade och jag sa att jag ville vara med som statist.
Hon sa att det var okej. Hon brydde sig inte.
Men… Kom du inte med i programmet?
Nej, för det var väldigt trevliga människor
som tyckte att det vore kul att förstöra allt genom att ha med mig.
Det var sista tagningen.
-Jag vet vilken det var. -Ja.
Det är det du sysslar med. Just nu klipper man den.
Du regisserade och producerade.
Ja. Jude Law och jag spelar bröder som har en nattklubb på Lower East Side.
Nåt går snett, några människor dör,
och vi måste hitta vem som gjorde det under åtta avsnitt.
Okej. Hur som helst, grattis till det.
-Tack. -Okej.
Nu vill jag veta vad jag har utelämnat,
vad jag har gjort och vad jag har försummat?
Finns det nåt du vill bjuda in till?
Tack, alla fina människor, för att ni kom hit.
Är vi klara?
-Jag tror det. -Gjorde vi det?
Det är så trevligt att träffa er. Jag är ledsen att vi inte har setts förut.
Hälsa er andra dotter, syster, som är i Rhode Island med sin pojkvän Jim.
-Tack för att ni kom. -Tack, allihop.
I nästa avsnitt av My Next Guest Needs No Introduction:
-En gång till? -Jag provar.
Dave och Jason fortsätter bygga upp självförtroendet vid hemplattan.
-Jag har alltid slagit till andra basen. -Det har han inte.
-Så där, ja. -Den faller.
-Jag hinner till andra på den. -Det gör han inte.
-Jag slutar där. -Det gjorde han inte.
-Ge mig tre till. -Nej. Nu tömmer vi hinken.
Tömma hinken… Ditt stridsrop.
Och för att ställa saker till rätta är Ron Howard inte en känd skitstövel.
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu