AZ EPIZÓDOT 2020 MÁRCIUSÁBAN FORGATTÁK, A COVID19 JÁRVÁNY ELŐTT
„A VICCEIM 1983-BÓL VANNAK.” DAVE
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
Köszönöm!
Köszönöm! Oké!
Köszönöm szépen!
Ha a helyemben lennétek, amikor kijöttök,
és látjátok az embereket és a reakciójukat,
még ha mesterséges is,
még akkor is ha…
ha mesterségesen kiváltott,
az izgalmas borzongás…
ami végigfut a hátamon, az leírhatatlan.
Köszönöm! Helló, hogy vagy?
Jól van, hölgyeim és uraim! Nagyon izgatott vagyok.
Jó móka lesz, és mindenki időben hazaér, hogy…
Akármit is csinálnak otthon.
Kérem, köszöntsék kétszeres Oscar-jelölt vendégünket,
a jegyirodák királyát, Robert Downey Jr.-t.
Szia, örülök, hogy látlak!
- Rég láttalak. - Jó látni.
- Köszönöm! - Én köszönöm!
Igen!
- Hogy vagy? - Remekül.
Szép tőlük, nem?
Köszönjük, hogy fogadtad a meghívást, és eljöttél.
Igen.
Ismered a dörgést: én felteszek pár kérdést,
amikre válaszolhatsz, de nem muszáj.
Többnyire én beszélek,
- mert ilyen vagyok. - Remek.
Egy személyes dologgal indítanék.
Csípőprotézis-műtéten gondolkodtam, mert ma ez a menő.
- Mindenkibe beültetnek valamit. - Így van!
Elmentem az ortopédushoz, aki azt mondta, „Nem-nem.”
Figyelsz?
- Igen. - Oké.
Várj már egy picit!
Egy másodpercet kérek, ha szabad,
hogy ezt megigazítsam!
Látom, bepörögtél, mindenki kész,
- ez a te estéd, nem akarom elvenni. - Bocs!
- Jó, folytasd! - Goromba voltam.
- Még nem, de ami késik… - Oké.
Szóval…
azt mondja, „nem kell csípőprotézis,
csak valami elcsavarodott.
Fut itt egy izom innentől idáig.”
- Aha. - Na, mondom, „remek”,
mert az ember, ha tudja, kerülje el a fontos ízületek cseréjét.
Mikor rólad olvastam,
megakadt a szemem egy harcművészeti ágon.
Ha jól tudom, te a Wing Chunt űzöd.
- Így van. - Aha.
Na most… a problémámat illetően…
- Igen? - mit gondolsz?
Az ember próbálja kitalálni, hogy mi lesz a nyitó kérdés…
aztán jön Dave Letterman.
Ja!
Hát…
a harcművészet mindenre jó.
Bátorítanálak rá, mivel eléggé jin jellegű,
nem jiu-jitsu,
ahol egymásnak feszülve fojtogatjuk egymást.
Az IT szalagnál meg a környékén,
a csípőd körül,
korlátozva érzed magad a csípőmozgásban?
Nem, pont ez az!
Tudok futni meg mindent, amit eddig is,
ami nem sok…
De azt mondják, lemorzsolódik, és muszáj…
- Ez baj. - Szerintük…
Kaptam egy nyújtásokat ábrázoló lapot.
Érted, meddig lesz ez elég?
Ja! Mármint nyújthatsz vagy harcolhatsz.
Csak csinálj valamit!
- Ja, de… - Ja!
Várj, hozom a szerszámaimat és megnézem.
Örülök, hogy itt vagy,
mert már sok mindent tudok rólad,
és minél többet tudok, annál jobban kedvellek.
Ja! És…
Figyelj, mikor Kaliforniába jöttem,
tudtam, ki az apád,
és talán ez nem teljesen pontos,
de nekem úgy tűnt,
hogy ő egy ilyen nagy tudású, ezoterikus filmes.
De ez…
Ez így nem éppen találó, ugye?
Ez egy hízelgő leírás, igen.
Ő egyfajta ellenkulturális filmes volt…
New York-ból, majd egy ideig itt éltünk, aztán oda-vissza.
- Igen. - Aha.
És a… a Greaser's Palace, ugye?
- Greaser's Palace. - Igen. Ez a legismertebb munkája?
Van egy 1968-as filmje, a Putney Swope.
- Ó, Putney Swope, persze! - Ami valószínűleg korszakalkotó.
A Greaser's Palace nagy kedvencem.
Vagy a filmje a két tonna türkizzel és a taoistákkal,
azt is nagyon szeretem.
- Csodás! - Igen, az jó.
De amúgy Chafed Elbows, Babo 73, No More Excuses.
Sokan…
Olyanok, mint Paul Thomas Anderson,
vagy akik nagy Downey Sr.-rajongók,
vagy a jó barátom, Anthony Michael Hall…
Folyton idézünk apám filmjeiből.
Többen is játszottál? Itt is az volt, hogy „Kell egy gyerek. Hé, itt van Robert!”
- Így volt? - Abszolúte.
De inkább „Kell egy gyerek…”
Talán még a független filmekre is érvényes a gyermekmunkatörvény,
de apám szerint „A fiam csinálja, amit mondok, aztán alvás!”
Hát, ez…
És jó volt? Olyan volt, mint amit nálad csináltunk?
Nagyon természetesnek tűnt, és a családi működés része volt,
és mint minden másnál, rájössz…
A szüleidtől látottakon keresztül kezded értelmezni az életet.
Amíg felnőttél, felmerült benned, hogy „Ha felnövök,
programozó leszek”, vagy „autókat fogok tervezni.”
vagy már tudtad, hogy „Színész leszek, ha már úgyis itthon is ez megy?”
Nézz rám!
Ne! Hogy érted?
Mármint…
Kész voltam a kiszökni kerítésen a Santa Monica Gimnáziumból,
vagy bemászni a suliba,
mert lekéstem az első pár órát,
be a barátnőm, Jenee gépelésórájára,
hogy vele lógjak.
Esetleg beállni színházművészeti tanársegédnek,
majd visszamászni a kerítésen.
Nem passzíroztam be túl sok korai számítástechnika-órát, vagy…
De megvan az érettségid, ugye?
Majdnem.
De meglett volna…
Megvan a GED-m. Erről majd később, de…
És mi lett a barátnőddel?
Nem tudom.
Nos, ma este ő is itt van velünk. Gyere elő!
- Nagy meglepetés lett volna. - Az.
Mennyit kellene dolgozni azon, hogy behúz a Jenee Gravino-sztoriba…
mert ő az egyetlen, aki még itt lakik,
akit ide kihívhat.
A középiskolai barátaidat szintén érdekelte a színház?
Na most, három Sheen testvér van.
Emilio, akiről már hallottunk,
aztán Charlie, a legfiatalabb,
a középső pedig Ramon.
Ramon Estevez.
Még a SaMoba jártam, mikor előadtuk az Oklahomát!
- SaMo? - Santa Monica Gimnázium.
Értitek, SaMo.
Bocsi, a Nicorette rágóm: félreraktam, aztán a fogamra ragadt.
De ki tudja, ez meddig tart,
- még jól jöhet egy kis nikotin. - Értem.
Szóval Ramon Estevez, az elég különc középső testvér,
szólt, hogy „Van egy Will Parker-szerep,
amiben szteppelni kell. Gyere át a stúdiómba,
és megtanítalak szteppelni.” Mire én: „Hogy mi?”
Volt náluk egy kis táncparkett is, meg egy bár.
Ramon Estevez ott gyakoroltatta vele a sztepprutinokat,
én meg csak néztem, hogy „Hát, nem erre számítottam.”
Nem.
De később jól jött, ezt elárulom.
De vajon… vegyük a Chaplint.
Tuti, hogy amit itt tanultál
hasznos lehetett ebben a filmben. Vagy talán csak képzelődök?
Anno rajta voltak az önéletrajzon az úgynevezett különleges készségek, ugye?
Például „vívás”?
„Aha!”
„Tudsz lovagolni?” „Szélsebesen!”
„Oké, sztepptánc?”
„A sztepp az simán megy.”
Tudod, ilyesmi.
Szóval, ő az apád,
- ez te gimi végén. - Igen.
- Édesanyád, aki színésznő. - Igen.
És a folyamatos szerepe a…
- Mary Hartmanben. - Mary Hartmanben!
Igen. Ez volt az utolsó szerepe, igaz?
Igen, később eljátszott egy Muriel nevű karaktert,
Charlie furcsa exfeleségét, akinek égési sérülése volt, és…
És nagyon furcsa volt,
mert megszoktam,
hogy mindig apa filmjeiben játszik, vagy otthon van,
aztán Kaliforniában újra szerepet vállalt,
és nyilván a munkája miatt kevesebbszer láttam.
És hogy láttad, jó volt abban, amit csinált?
- Fantasztikus! - Aha.
Mint a feleségem, aki ott ül…
Szia, szívem!
Azt mondja…
- Susan Downey úrhölgy. - Szia!
- Jó látni! - Szia!
Nem áll fel. Tudom, hogy nem fog.
Csak leint nekünk.
- Csak leint. - Mióta vagytok házasok?
- Hogy ismerkedtetek meg? - Susannel…
Na… volt egy film, a Gothika.
Egy horrorfilm Halle Berry-vel. Megvan?
A Gothika szereplőválogatásakor
mondjuk úgy, hogy nem voltam éppen alkalmazhatóságom csúcsán,
és…
Azt hiszem, minden dollárból 0,4 centem maradt meg,
mert fizetnem kellett a biztosításomat, meg ilyenek,
és azt mondták, „Susan, ez még bajt okozhat. Vigyázz rá!”
És ő vigyázott.
És mióta vagytok házasok?
2005-ben házasodtunk össze, szóval most lesz…
- Kb. 15. - Igen, 15 éve.
- Kb 15. Hát… - Igen.
Vicces is, hogy mondod, mert…
a szüleim is 15 évig voltak házasok, ami szerintem
a '60-as, '70-es években elég szép teljesítmény.
De szerintem rájuk verünk.
- Helyes. - Megduplázzuk.
- Az jó. - Megtriplázzuk.
Van otthon egy kisebb menazsériád.
A Nyugat LA Megyei Állatkert, vagy ilyesmi.
Olyan vagyok, mint egy pénzes Dr. Doolittle.
ROBERT DOWNEY JR. HÁZA, KALIFORNIA ÁLLAM, MALIBU
Régen egy menhely volt kutyáknak és lovaknak.
Érted, mint egy negatív tér.
Látsz egy legelőt, ahol „tuti elférne pár kecske”.
Ez mind megmentett állat?
Van mentett is,
meg olyan is, amit beszereztünk,
de minddel úgy bánunk, mintha a megnyerték volna a lottót.
Mi is pontosan az alpaka? Az alpakafélék közé tartoznak?
Igen, gyakorlatilag békésebb lámák.
- Eddig terjed a tudásom. - És a jak?
A jakfélék közé tartoznak?
Nem tudom, hogy viszonyulnak a jakokhoz.
De földrajzi értelemben miért vannak nálad?
- Ez egy hobbi? - Na!
- Mi… beszerzéssel foglalkozunk… - Megsimogathatom?
Kérlek! Barátságos, bolyhos kislány. Előtte hadd szagolja meg a kezed.
Jaj, támadnak!
Szent szar!
Vigyázz! Ki volt az?
Hé, hagyjátok őt békén!
- Mi volt ez? - Sétálni akarnak.
Ezek a legengedelmesebb,
legfigyelmesebb, legimádnivalóbb állatok.
Az alpakákról nem tudok semmit.
- Látom. - Kivéve, hogy nagyon aranyosak.
A világ mely részén őshonosak?
- Dél-Amerikában? - Talán Dél-Amerika.
Hogy kapnak papírokat, hogy Dél-Amerikából idejöhessenek?
Jó észrevétel.
Egész Kaliforniában sok alpaka van,
és az alpakákkal kereskedő csajok
begyűjtik a gyapjút, amiből ruhát kötnek.
- Szerintem kiengedhetjük őket. - Aranyosak.
- Szia! - Igen, nagyon barátságos.
- Megérinthetem őket? - Nagyon is!
Ilyen furcsa alpakákat még nem láttam…
Ezek kunekune disznók.
Hú, anyám!
Őket miért tartod?
Csak nézz rájuk! Fantasztikusak.
Na, jó, gyertek!
Menjünk!
Van egy bibliai felhangja, nem?
- A városba visszük őket? - Csak…
Hát ez milyen ürülék?
Azt hiszem, az ott malackaki.
A malacból jött.
A helyükben én is leadnák pár kilót
a játszótérre menet.
Ő a barátságos kislány.
Ügyes!
- Az állatok imádnak engem. - Hűha!
- Imádnak… - Egy igazi alpakákkal táncoló.
Az igen! Ez milyen fa?
Valamilyen tölgy, vagy ilyesmi.
Nem tudom, milyen…
- Ez egy cédrusfa. - Cédrus!
- Cédrus, nem? - Biztosan.
Mióta éltek itt a feleségeddel?
2009 óta.
Gyakorlatilag…
egy táskával jelentem meg, és pár évig őt lejmoltam,
és mikor összejött a dolog, összedobtuk, amink van, és itt kötöttünk ki.
Mikor találkoztatok, Susan tudta, mibe megy bele?
Nem, volt benne egy imádni való közép-nyugati naivitás.
Aha.
Aztán kapott egy kemény tréninget.
Találkozott mindkét énemmel, elűzte az egyiket, és maradt a másiknál.
És ez a teljes sztori? Itt jött a változás?
Nincs olyan, hogy „teljes sztori”, de tudod, ha találsz egy remek élettársat,
rájössz, hogy az áldozat több, mint szükséges,
- és az ultimátumok működnek. - Aha.
Nálad van Ficsúr és Agyaska,
nálam pedig Bolyhos és az alfa, Madre.
Az Agyaska egy nagyon aranyos név.
Igen, ő egy cukorfalat.
Ó, beindult.
Sejtem, hova mennek.
Engedjük őket? Vegyük le a pórázt?
Te döntesz, de nekem azt mondták, billogozni fogunk.
Egy kis DL monogramot?
D per L?
Hát, ez…
- Még sosem csináltam ilyet. - Én sem.
Kösz…
- Pedig a tieid! - Tudom.
Melyik volt az első nem családi filmed?
John Sayles színészeket keresett a Szeress belém című filmjébe.
Rosanna Arquette és Vinnie Spano játszott benne,
és én is kaptam egy kis szerepet.
Mondtam is a barátaimnak:
„Ezt kapjátok ki! Bejutottam. Jöhetnek a fények, készüljetek!
Megy ez, mint az ágybavizelés.”
Végül a film egy jelenetében sétáltam át, azt hiszem,
meg egy másikban az asztalnál egy lány elém hajol,
így mindenkit látni, csak engem nem.
A barátaim, becsületükre szóljon, úgy összegezték, hogy „Talán te voltál.”
De… nehéz eset voltál?
Érted, hogy…
- Azt olvastam rólad… - Ha előre dőlsz, akkor én is.
- Folytasd! - Oké.
Csak így kettőnk közt! Gyerünk, súgd meg!
- Nem érzem így jól magam. - Jól van.
Amikor megnéztem…
Ahogy az évek alatt néztem a filmjeid,
feltűnt egy sajátosság, kíváncsi vagyok, szerinted jól látom-e.
Amikor nézlek egy filmben,
kicsit olyan, mintha rám néznél, és azt mondanád,
„Nyugi! Ez csak egy film.
Minden rendben lesz. Csak bízd rám a dolgot!”
Csak képzelődnék?
Nem, nem hiszem.
Olyan bizalmasnak érzem. Ez talán jobban leírja.
Ezt mástól is hallottam már. Tom Hanks úgy mondaná,
hogy be kell vonnunk az embereket az élménybe,
ami szerintem…
máshogy fogalmazva, ha nem állok a saját utamba,
nem vagyok egocentrikus, és nem akadályozom a saját energiáimat,
mert csak az alakításomra fókuszálok,
vagy, érted, a neurózisomra,
akkor meg tudlak invitálni, hogy te is átéld a saját élményeid.
Voltam már olyan helyzetben, ahol azt mondták,
- „Itt a szereped, csak olvasd fel!” - Aha.
Na most, nálad ez nem így néz ki,
és ez pont egy olyan…
hollywoodi legenda, ami szerintem többnyire igaz.
Hogy lényegében olyan mértékben változtatsz a szövegen,
hogy már beleszól a cselekménybe.
- Jól látom, vagy nem? - Hát, amikor csak tudok.
És emögött mi a motiváció?
Engem…
mivel írók neveltek,
voltam olyan helyzetekben, ahol láttam,
hogy „Ebből az ötletből jön a vicc,
és így lehet jobban előadni.”
De bizonyos esetekben azt mondod, „ez egy nagy rész, nem nyúlok bele.
inkább megtanulom, ahogy csak tudom, mert jobb nem piszkálni.”
De javítani szerintem nagyjából minden máson lehet.
Nem vagyok finnyás, és nem szeretem pazarolni az időt,
de azt se, hogy „Átírok mindent, a többiek meg tanulják be a többit.”
De felméred a helyzetet, és felteszed a kérdést:
„Mennyi lehetőség van az újításra?”
De bizonyos helyzetekben jobb, ha nyelsz egyet,
és rendesen végigcsinálod.
Az…
Itt a megtervezettség ellenállásáról van szó?
A nyilvánvalóakéról.
Hogy ezt szervesebb módon is elő lehet adni?
Mondok egy példát.
Fél élettel ezelőtt…
mondtam ezt…
Lord Richard Attenborough-nak a Chaplin forgatása előtt:
„Dickie!”
„Mondjad, aranyom!”
„Figyelj, a forgatókönyved egy vicc.”
- Ne! - „Kijavítottam.”
Egy pillanat! Hány éves voltál?
- Huszonöt. - Aha.
„A forgatókönyv egy vicc. Nem bántásból, de töredezett.”
„Nem sikerült elkapni…
Nem tudtad, hogy A kölyök forgatása előtt
végignézte, ahogy a felesége elvetél,
ezért osztotta a szerepet Jackie Cooganre?”
Mire ő: „És?” Én meg:
„Ez mély, nagyon jó, megindító! Mindenki erre kíváncsi.”
Erre ő: „Ezt nem forgatjuk le.”
Csináltunk egy olvasópróbát az ő filmjére, a Chaplinre írt változatommal,
ő meg végigülte, és azt mondta,
„Jó, mindenesetre hétfőn találkozunk a forgatáson.”
Aztán csakúgy…
Szóval azt hiszem, részben túlbecsültem azt,
hogy mennyire látok másokban hajlandóságot az együttműködésre.
De végső soron ezek csak vélemények.
Két dolog futott át az agyamon.
Az egyik Richard Attenborough utánzása.
- Óriási! - Köszönöm!
A legjobb.
Illetve az is megragadott a filmográfiádat nézve…
„Robert Downey Jr. mint Chaplin?”
„Igen, Robert Downey Jr. eljátszotta Chaplint!”
És ahogy néztem a filmet…
Hatalmas alkotás.
Hihetetlen.
Hát…
Igen, sok minden játszott közre.
Egyrészről mikor először találkoztam Dickie-vel,
mutatott egy képet Tom Cruise-ról, és azt mondta,
„Elképesztő a hasonlóság, nem igaz?”
„Nem lenne mesés, ha Tom Cruise játszaná…”
Én meg: „Most megszégyeníteni hívtak be?”
- De miért? - Nem tudom, ez honnan jött.
Nem szívatlak, ezt mondta
Tom Cruise-zal a kezében: „Tökéletes Chaplin lenne.”
Mire én: „Valószínűleg.”
Ja, mit lehet erre mondani?
- De passzolta. Most mi lesz? - Fogtál egy taxit?
Ez micsoda megfélemlítés!
Mert szerintem a színészek a többi művészhez hasonlóan
eleve érzékenyek, erre Richard Attenborough mond egy ilyet:
„Ó, milyen kár, hogy nem vállalta… Tommy.”
Ennyit tudok kihozni…
- Nem is rossz. - Kösz!
Ez inkább észak-londoni, de elég jó volt!
- Már elég sok filmben benne voltál. - Igen.
Nem fáradsz néha bele abba, ami fárasztóvá teszi?
A kemény munkára várni kimerítő.
- Aha. - De maga a munka…
Szeretem a kemény munkát,
mindaddig amíg úgy érzem, van egy rendezett iránya,
és jól kijövünk, tiszteljük egymást, az fantasztikus.
Fantasztikus!
De amit itt most leírtál, az az életben szinte lehetetlen.
- A rendezett előrehaladás. - Igen.
Igen, hát…
Sokszor érezzük úgy, hogy csak elbasszuk az időt.
- Hé! - Aztán…
Elnézést, hogy mi?
Figyelj! Van itt olyan, amit fejni kell?
Hát, megnézhetjük a kecskéket, de tudok jobb szórakozást is.
- Hát helló! - Ő itt előtted Cukipracli.
- Ő egy mentett állat. - Honnan jöttek?
Menhelyről.
Tudod, nekik vízszintes a…
- A szemnyílásuk. Őrület! - Az íriszük nem kerek,
- hanem vízszintes. - Aha.
De a látás mechanizmusa lényegében ugyanaz kell, hogy legyen,
de miért ilyen más?
Nem tudom.
- Gyönyörű állatok! - Igen.
Marha jó! Szó szerint, marha jó.
Kiöntöm ide.
- Jó. - Jó.
Kösz a segítség tettetését.
- Látod ezt, ami tehénszarnak tűnik? - Ja, mi ez?
Ezt én akartam kérdezni tőled.
Nem tudom, hogy ez plasztikbomba,
vagy valami…
gelignite.
Gyerünk, fiúk!
De elég erős erre a bányásztevékenység.
Biztos, ami biztos, inkább megjelölöm, nehogy véletlen rálépj és felrobbantsd.
Öves gallowayek. Mi csak oreóknak hívjuk.
- És ez a fajta honnan való? - Skóciából.
És ezek húsmarhák?
Nem tejelő tehenek.
- Ezek… - Nem vagytok biztos.
Talán… esetleg…
Oda mehetünk hozzájuk?
Persze! Menjünk!
Sziasztok!
Hű, de gyönyörűek. Nőnek még?
Szerintem már elég nagyok.
Szerintetek? 400 – 500 kiló?
- Nagyjából. - Ja, nagyjából fél tonna.
Ez sokkal jobb, mint tegnap este gondoltam.
El se tudod képzelni!
Na, ne! Semmi taposás!
Szomorú hír jött ma Malibuból.
- A filmsztár, Robert Downey… - Kit írnának előre?
Amíg engem látsz, nem eshet bajod, Dave.
Ezt én is így érzem.
Előtted még ott az élet!
- Ó, kösz! - Én meg 100 vagyok.
Eléjük vetném magam.
- Nem, előbb inkább őt… - Jól szórakozol?
Előbb őt dobnám… na jó, álljunk hátrébb!
Hogy jöttek át Skóciából?
Mutattak pár képet, hogy „ezekhez mit szólsz?”
Én meg: „Csak ennyid van?”
„Mutass még párat!”
Nyomtunk egy szereplőválogatást.
„Ők egy fiú-lány testvérpár.”
„Ó, de a malacok is testvérek, nem?”
Cukipracli és mi is a másik malac neve?
Apci!
- Apci, a disznó. - Apci és Cukipracli.
Aztán Villám, Ravasz és Memo.
Hadd vágjak közbe…
Rosszul mondom a neveiket?
Nem vagyok gazda, mi?
Bocsi, drágám!
Jól van. Aztán megnéztem a Fagypont alattot.
- Hú! - És…
FAGYPONT ALATT
Kikészített, ugyanis van egy 16 éves fiam.
Fiatalabb, mint a te karaktered,
viszont…
a serdülőkor felé tart, és ami mögötte van,
- Aha. - és elég rémisztő.
Az.
Nemrég én is megnéztem,
nem egy mai darab, mégis, szerintem igazad van.
Ez egy óva intő történet,
hogy mit meg nem teszünk, hogy beilleszkedjünk.
És a rendezője, Marek Kanievska…
kivételes volt.
Egy kivételes ember!
Volt, hogy a próbán azt mondta…
„Azt akarom, hogy menj,
és sodord bajba Andrew McCarthyt!”
Mondom: „Sima ügy.”
Azt mondja, „Jó. Ez fontos. Azt akarom, hogy vond be a rendőrséget,
hogy meg kelljen győznie a zsarukat, hogy ne vigyék el.”
Mire én: „Ez még mindig elég könnyű.”
Azt mondja: „Andrew McCarthy érezze azt, hogy az életed rajta múlik.”
- Azta! - Én meg, „Hú, oké!”
McCarthy szerint viszont „Mareknek vannak őrült ötletei.
Ne sétálj már a Santa Monica Boulevard közepén! Csak vonzod a zsarukat.
Azt hiszik őrült vagy, vagy részeg, vagy ilyesmi. Abba hagynád?”
Mondom: „Nem.”
Bár valamennyire már sikerült befészkelnem magam,
a leromboltság és a mértéktelenség, amit ez a film képviselt,
olyan volt, mintha a legrosszabb kimenetel maszkját kellett volna viselnem,
és azon keresztül kifejeznem magam.
Mi volt az a lépés, amit kihagytál,
ami miatt túlzásba vitted a kísérletezést, illetve az élvhajhászást?
Először is, szerintem ennek a forrása mindig a kultúra.
És…
az alkoholizmus és a függőség az orvosok szerint is egy betegség,
lényegében agyi betegség,
de egy olyan agyi betegség…
amire nem akarják bevenni az ajánlott gyógyszert.
Egy nagyon alattomos dolog.
De hogy hol volt a fordulópont, nem tudom…
Még gyerek voltál, tulajdonképpen, mikor ez elkezdett komolyra fordulni.
- Igen, és… - Csak nem…
Mélyebben nem látok bele ebbe, mint a saját…
Alkoholista voltam, de…
És sokan…
- Várj! Alkoholista voltál? - Igen.
Hú! Azzal a tudattal nézem ezt vissza, hogy tanultam valamit.
De…
Szóval, mikor a legmélyebben voltál, voltak olyanok…
Nagyjából időrendbe állítottam a dolgokat,
és úgy tűnik, a probléma 1996-tól…
- Igen. - 2004-ig tartott.
- Így van! - Szóval…
Feltételezzük, hogy mivel a feljegyzések közt nincs olyan régi,
- hogy valami megelőzte… - Igen, van előtörténet.
Igen. De gondoltam,
hogy „A munka mellett is folytatta.”
Jó volt ezt tovább csinálni?
Nem.
Akkor ez érdekes, nem?
Igen, de nagyjából…
Az első cigi, spangli, érted, drog után, 8 éves koromtól 38-ig
az egy őrült…
Az én generációmnak…
- 8 és 38? - Ja, lényegében 8 és 38 közt.
- 8 és 38 közt? - Jól hallottad.
Itt is az a gyakran idézett helyzet volt, amikor apa és fia együtt marihuánáznak?
Igen, de tudod…
kulturális értelemben
a minket körülvevő egész környezet azt sulykolta,
„Ha valami tilos, arra rárakunk még egy lapáttal.”
Mert ez annak a kora volt, mikor…
Milyen különös, ahogy a dolgok ismétlődnek.
A bizalmatlanság szemben a kormány machinációival,
a társadalommal, plusz a gazdagok és a szegények…
Szóval ebben a kultúrában nőttem fel.
Ha lenne egy Robert Downey Jr.-filmfesztivál…
Aha!
ami…
- Ami… - egy rossz ötlet.
Hajlandó lennél, vagy bárki más képes lenne kiszúrni,
hogy „Itt tuti bajban volt.”
„Ebben a filmben úgy tűnik, jól van.”
- Aha. - „Itt…”
Úgy értem, látható volt ilyen szinten, vagy sikerült megoldanod?
Vagy nem éltél vele, amíg dolgoztál?
Igen, volt egy fontos pont,
én úgy hívom: a mozi történetének legnyugodtabb alakítása,
a Szédült hétvége, amit Jodie Foster rendezett,
aki nagyon kritikus volt, olyanokkal jött,
hogy „Hát, úgy tűnik, ezúttal megúszod.”
„Én ezt nem próbálnám meg újra, mert mi egy elnéző csapat vagyunk.”
Mire én, „De ez a jelenet remek volt!” Ő meg, „De, remek vagy.”
Remekül megy.
Aztán mikor fegyházba kerültem, írt egy levelet,
hogy „kifejtse, mit értett 'remekül megy' alatt”.
Érted, de…
Börtönben voltál, az ég szerelmére!
Hogyan emlékszel vissza erre az időszakra?
- Nem a börtönélet részletei érdekelnek… - Biztos?
- Én is átmentem pár nehéz dolgon. - Igen.
Azok is, akik a tengeren túlra mennek harcolni,
- PTSD-vel jönnek haza. - Abszolút!
Ez feltehetően a legrosszabb esetben egy életen át elkísér.
Először is, gyerekként sosem gondoltam…
Mármint ha valaki azt mondta volna, „Figyelj, ezt imádni fogod.”
„Így fog alakulni az életed.”
Visítottam volna.
De tudtam…
Mirának hívták a bírót…
Tudtam, hogy olyannal van dolgom,
aki nem viccel a felfüggesztett büntetésről,
hogy ha jól viselkedek, nem küldenek el,
de ha a felfüggesztett jelző eltűnik a büntetés elől,
az egész rád zúdul, és be kell menned.
És szerintem, úgy mond, éretlen voltam,
hogy nem hittem el, hogy a következmények…
Azt hittem, ha meghúzom magam, megúszom.
Nézzünk vissza pár dolgot!
Itt van a Vissza a suliba Rodney Dangerfieldtől.
Volt benne egy-két jelenet, amiben, emlékszem…
nem voltam kotta a forgatás alatt,
de szó szerint épp kóma közeli állapotból keltem fel,
hogy felvegyünk egy-egy kb. ötoldalas jelenetet.
És akkor, még gyerekként…
egymás mellett ment ez és a Saturday Night Live forgatása.
Mondhatjuk, hogy „jó móka” volt, de elég stresszes is.
Mik is voltak, kokain?
- Igen. - Más is volt?
- Ja, hát… - Heroin?
Igen. De amúgy inni is nagyon szerettem.
Kíváncsi vagyok, van-e bennünk közös.
Időnként, mikor átrepültem az országon,
ha a személyzet megismert volna,
felszabadítottak volna egy egész,
olyan kis üvegeknek fenntartott helyett csak miattam.
Ugyanez volt velem is.
Jöttem haza Denverből egy klubtalálkozóról,
de a repülőn felismertek,
és levettek nekem a kirakatból egy egyliterest…
Ennyi! Udvarias kiszolgálás. Jó ég!
De aztán…
ha amit olvastam, pontos,
beszéltél édesanyáddal egy nagyon mélyponton.
Igen.
És ekkor hagytad abba.
De felteszem, hogy mentél
- elvonóra ide, elvonóra oda. - Ó, de még mennyire!
Nincs jobb egy jó elvonónál.
- De… - Mint egy pihenő az autópályán.
Nem hatott, ugye?
Hát, szerintem hat, amennyire hat, aztán…
Elég sok embert látok manapság… mert, ezt kapd ki:
a függőség, az alkoholizmus ugyanúgy dívik ma, mint bármikor.
És itt vannak ezek a bizonyos korú emberek,
akik csak most lépnek be az elutasító szakaszba,
aztán jönnek a következmények, majd a bíróság,
aztán ez meg az.
Elgondolkodtat, hogy miről is szól ez igazán,
miért változunk folyton,
ennek mekkora része véletlen, és mekkora az igyekvés, hogy a lelkünket
a helyes irányba tereljük.
Érted? Mi volt, miután megvolt a fellépés?
„Figyi, megvolt a munka,”
- „itt a mi időnk.” - Aha.
Ami a közösségben azt jelentette,
„Jöhet az üveg! Jöhet a cucc!”
Jutalmat várunk azért, amit megcsináltunk.
De… bocs a félbeszakításért.
- Ugyan! - Nézz csak a képernyőre!
IGAZÍTSD MEG A FRIZURÁD!
Dave, megigazítsam hátul a hajad?
Megtennéd? Nekem fogalmam sincs, miről beszélnek.
Istenem, tényleg! Na, várj!
- Kávéval vagy vízzel? - Ahogy érzed.
Elegem van abból, hogy…
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Isten áldjon!
Én úgy tapasztaltam, és emlékszem is,
kilenc vagy tíz évesen ittam először.
Apám azt mondta…
Karácsony volt, és whiskyt ivott szódával.
„Kérsz?” „Persze, ki akarom próbálni.” És ennyi, kész.
Nem volt „Nem.”
Csak „Szent ég!”
Én tovább ittam, és azt tapasztaltam…
nem mintha bárkit érdekelne, de szívesen beszélek magamról.
De! Ez egy új információ.
Az orvos az ellenőrzésen megjegyezte, hogy „Ejha, a mája kissé duzzadt.”
És megkérdezte: „Iszik?”
Mire én: „Ja, időnként egy-egy sört.”
De ez nem igaz. Részeg voltam minden áldott nap.
Hű!
Mikor betöltöttem a 34-et, újabb próbát tettem a tévével,
rájöttem, hogy az egyetlen, amivel ezt eldobhatom magamtól,
az az, ha hagyom, hogy az alkohol irányítsa az életemet.
És bumm, ennyi volt.
Azóta egy kortyot sem ittam.
Ó, köszönöm szépen.
Ez új színezetet ad annak, ahogy téged látlak,
mert régebben azt mondtam volna,
„Mit néz rám ilyen csúnyán?”
„Valószínűleg a máját tartva mondogatja, hogy minden rendben.”
- Nem, én… - Jézusom! Neked már…
Nagyon örülök, hogy már nem tud irányítani,
akár jobb, akár rosszabb irányba,
és annak is, hogy eközben nem bántottam senki mást.
Pontosan!
Van még takarmány Dave-nek?
- Istenem! Ez fantasztikus. - Nem, ebből…
- Nézd! Eszem a szívét! - Ja.
Amúgy ilyenkor egyfajta szokás, hogy csinálok egy Arnold Palmer koktélt,
ha átjönnek keményen dolgozni. Rögtön jövök.
- Még csak nem is izzadok. - Majd fogsz!
Emellett még Jack Hanna is elbújhat, nem?
Tessék, pajti! Egyed csak!
Ha egész nap ezt kéne csinálnom…
rosszabb is lehetne.
Na…
Ahol vagyunk, az szó szerint egy disznóól,
és rám lett bízva a…
értik.
- Köszönöm! - Tessék, Cedro!
- Köszönöm! - Kösz! Hogy megy?
Jól.
Mi…
Jól van.
Enyém a második kör?
Istenem! Sajnálom!
Tényleg?
- Próbáltad már, Robert? - Egyszer sem.
De tudod, mit? Megihlettél.
Lehet, hogy mélyebben belefolyok az állatok gondozásába.
Ezt nézd!
- A mindenit! Szép munka! - Ugye?
Én nem szórakozok, pajtás.
- Elég meditatív, nem? - De!
Favágás, vízhordás, érted?
Ez az én spirituális bölcsességem.
Ki csinálja ezt máskor?
Jövő héten Conan O'Brien jön hozzád?
- Kitől látsz még ilyet? - Ezt nézd!
Senkitől.
Azt hiszed, Ellen megcsinálná?
Dehogy! Vannak erre emberei.
Említetted a gyerekeidet.
Milyen a szülői lét? Feleség, gyerekek?
Nincs túl sok beleszólásom a nevelésbe.
Csak megjelenek.
Mint egy limuzinsofőr a '80-as évekből: „Legyél ott nyolcra, ahogy mondtam.”
Itt egy gyakori kérdés: a gyerekek szeretnek látni téged a filmekben?
Ja, azt hiszem.
Általában mutatnak némi felszínes érdeklődést irántam.
„Felszínes érdeklődést”.
De azt el tudom mondani, hogy…
A fiunknak, Extonnek van egy Vasember…
Elég béna, olcsó, majd kap egy jobbat.
Egy kis Vasember-feje az ágynál, de nem tudom, azért van-e ott,
mert jobban szereti, mint Sólyomszemet? Szerintem Sólyomszemet jobban szereti.
Így akarja közölni, hogy még ott vagyok valahol a tíz kedvenc szuperhőse között?
Érted.
Amikor ezt az izét rögzíted a fejeden,
akkor tényleg ott van, vagy nincs?
Kitűnő kérdés.
Csak mert…
Eleinte tényleg minden ott volt.
A lehető legkevesebbet akartak
komputergrafikára költeni.
Emlékszem, egy forgatás előtt
már rajtam volt a sisak és az egész jelmez,
és azt mondták, „Most szállsz le a tetőre.
Ha azt hallod, 'felvétel', csinálj úgy, mintha landolnál, és indulj el.”
Felvettem a sisakot,
és ahogy bezárult, nem láttam semmit,
aztán felgyulladtak a LED-lámpák,
olyan volt, mint A mandzsúriai jelölt.
Semmit sem láttam.
Az utolsó Bosszúállóknál már ha azt mondták,
„Robert, felvennéd a…”
„Sisakot? Nem!”
„De!”, „Nem!”
„Fúrjatok két lyukat, aztán majd befestitek."
- Otthonról is mehet. - Ja!
Kérdeztem már, gyerekként olvastál-e képregényeket?
A szuperhősösöket, mint a Marvel.
Az összeset.
Archie Comics, Rock őrmester, Pókember, Vasember, A fantasztikus Négyes, X-Men.
- Mindet. - Akkor ezek…
már nem voltak neked ismeretlenek.
Nem igazán.
Mármint maga a műfaj addigra már többször felfutott.
Olyan műfajnak tűnt, amelyik több lábon szeretne állni…
Átformáltad, egy…
nagyon szórakoztató módon tetted emberivé.
Oké.
Szerinted nem? Viszont…
Erről beszéltem korábban.
Az első rész végén
megváltoztattad a sajtótájékoztató forgatókönyvét.
Jól értettem?
Jonnal 45 mp-enként változtattunk a forgatókönyvön.
- Jon Favreau? - Igen.
Tudtam, hogy jön az „Én vagyok Vasember”.
És nem akartuk, hogy a kiléte titok legyen.
De igazából már én sem tudom, kinek az ötlete volt.
Mondjuk, hogy Joné, hogy ne kelljen magyarázkodnom.
Értem. Ez egy elég jó sztori, de én úgy adom elő, hogy hogy te voltál,
mert kívülről úgy tűnik,
hogy itt ez a két-háromszázmillió dolláros forgatás,
ami tart erre, te meg azt mondod, „Menjünk inkább arra.”
És ez tetszik.
Még ha az igazságot csak közelíti is, szép munka.
Igen.
Dolgozol most valami filmen? Lesz még filmed?
Vagy mostantól a Marvel-képregényekben leszel?
- Vagy ez már mögötted van? - Hát…
- Másfelé tartasz? - Úgy érzem, elég volt.
Csinálnál valamilyen filmet,
egy jól megírt, erős forgatókönyvű,
jól megrendezett, egyszerű filmet egy millióért?
Ez menne ma?
- Ötszázezerért? - Az egymillió macera.
Ja, nem, nem te játszanál benne.
Ennyiért tisztíttatom az öltönyeimet.
Nem…
Őszintén szólva manapság jobban, mint valaha,
bármit megcsinálhatsz bármennyiért.
- A lényeg, hogy nagyot szóljon. - Aha.
Mert manapság engem legalábbis inkább mozgat
egy új, menő nézőpont,
vagy hogy „Az a csaj fantasztikus rendező. Alig várom a következő filmjét.”
Lesz új filmed? Mit fogsz csinálni? Gondolom…
- „Mit fogsz csinálni?” - Így van.
Itt a hülye kérdésem:
basszus, mi leszel most, hogy már nem vagy Vasember?
Ugye? Mi legyek, ha nem Vasember?
Hát,
ezt a kérdést már feltettem magamnak.
Egyfajta kényszerpihenőn vagyok,
és most, úgymond, csak figyelek,
és próbálok felzárkózni, hogy ki mit csinál,
és, érted…
Nézd, az a gyanúm, hogy szinte azt csinálhatnék, amit akarok.
Tudom…
Néztem egy sorozatot, aminek te voltál a producere és a főszereplője,
a mesterséges intelligenciáról.
- Igen. - Emögött a zöld láb…
- a zöld lábnyom van. - A Footprint Coalition.
- Footprint Coalition! - Inkább…
Lezártam a Marvel-szerződést,
és mondhatni, hogy volt dolgom MI-változatokkal
a főállásomban legalább egy évtizedig.
Aztán felkeresett a YouTube,
hogy érdekelne-e minket ez a sorozat, és érdekelt,
és megtetszett, mert sokat tanulhattam belőle.
A Footprint Coalition egészen más téma, amire sok időt fogok fordítani.
És mi az a Footprint Coalition? Inkább a környezetre fókuszál?
Igen. Egyrészt egy alapítvány,
ami környezetbarát dolgokat végző nonprofit szervezeteket támogat,
a másik része, amire feltehetően a legtöbb időm elmegy majd,
az pedig egyfajta médiacég,
ahol olyanokkal csinálnék interjúkat, akik áttöréseket érnek el
a bolygó megtisztításában, és a környezet gondozásában.
Amikor azt mondod, hogy…
Igen.
El lehet húzni ezt a tapsot a végtelenségig?
- Persze. - Néhány befektetőm értékelné.
Teszünk bele egy kis MI-t!
Én viszont nagyon pesszimista vagyok.
Én úgy látom, hogy…
megpróbálni megállítani azt… Ezt már túl késő megállítani.
Szerintem az alkalmazkodás az egyetlen reményünk. Szerinted?
Azt mondják, az optimista az,
aki szerint a jövő nem biztos.
Na, tessék! Igen.
A pesszimistának pedig mindig igaza van, csak nem talál benne örömöt.
Szóval az alkalmazkodás kell,
de ezenfelül ugyanilyen egyszerű
megpróbálni összehozni az embereket egy beszélgetésre
a technológia és az MI olyan alkalmazásáról,
aminek ezekre kvantumhatása lehet.
De szerintem igazad van, alkalmazkodóbbnak és szinergikusabbnak kell lennünk.
Beszélgettem egy nagyon jó barátommal,
akit már 45 éve ismerek.
Aha.
Ő egy színész, és dolgozott is veled.
A neve Tim Thomerson.
Tim Thomerson, az elképesztően tehetséges humorista.
- Igen. - Jól ismerem.
Megkérdeztem, „Milyen volt Robert Downey Jr.-ral dolgozni?”
- Ezt válaszolta: - Oké.
„Jó ember, könnyű vele dolgozni,
jó lelkű és vicces.
Nincsenek színészi szarságai.”
Hát, azt hiszem, megvan a sírfeliratom.
Nagyon köszönöm, hogy eljöttél.
Ugyan, öröm volt.
És emberi lényként, nagyon nagyra tartom…
az emberi teljesítményeidet.
Jaj, köszönöm!
Robert Downey Jr., hölgyeim és uraim!
Igen.
Köszönöm szépen!
- Nem rossz, mi? - Igen!
Igen!
A feliratot fordította: Levente Hornyak