TENTO DÍL BYL NATOČEN V BŘEZNU 2020 PŘED PANDEMIÍ COVID-19
MÉ VTIPY JSOU Z ROKU 1983 DAVE
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Děkuji.
Děkuji. Díky.
Mockrát děkuji.
Kdybyste byli na mém místě, tak vyjít na jeviště
a vidět ty lidi, kteří reagují,
i když je to umělé,
i když je to…
i když je to uměle vyprovokované,
tak to vzrušení…
které mi probíhá páteří, se nedá popsat.
Díky. Zdravím, jak se vede?
Je to tak, dámy a pánové.
Vážně mě to vzrušuje.
Pobavíte se a domů se dostanete včas, takže…
Stihnete, co máte v plánu.
A teď vás poprosím, abyste přivítali dvojnásobného držitele Oscara,
krále filmového plátna pana Roberta Downeyho Jr.
Ahoj, Roberte, je fajn, žes přišel.
- Dlouho jsme se neviděli. - Ahoj.
- Mockrát díky. - Já děkuju.
Jo.
- Jak se vede? - Bezva.
Hezký. Není to hezký?
Mockrát díky za tvou vstřícnost. Díky, žes přišel.
Jo.
Asi víš, jak to chodí. Budu se tě ptát.
Ty budeš odpovídat. Ale nemusíš.
A většinou budu mluvit já.
- Už jsem prostě takový. - Bezva.
Chci začít něčím osobním.
Myslel jsem, že budu muset na výměnu kyčle,
protože se to sluší.
- Všichni si něco vyměňují. - Jo, je to tak.
Tak jdu k ortopedce a ona povídá: „Ne.“
Vnímáš mě vůbec?
- Jo. - Dobře.
Vydrž chviličku.
Vadilo by ti, kdybych tě zarazil
a ujistil se, že je tady dole všechno v pořádku?
Vím, žes je nažhavil. Tohle umíš.
- Je to tvůj večer, já jen přitakávám. - Promiň.
- Jo pokračuj. - To ode mě bylo nezdvořilé.
- Nakonec tam dojdem. - Jo, jasně.
Takže…
Ona povídá: „Ne, nepotřebujete kyčelní náhradu.
Něco se vám tam přetočilo.
Je tam nějaký sval, co vede odsud sem.“
- Jo. - Tak si říkám: „Bezva.“
Jak se můžeš vyhnout náhradě hlavních kloubů,
vždycky to udělej.
Tak jsem si o tobě četl
a narazil jsem na jisté bojové umění,
myslím, že se mu říká jung-čchun.
- Přesně tak. - Jo.
S ohledem na můj problém…
- Jo. - … co si myslíš?
Člověk se snaží předvídat, jaká bude první otázka…
a pak je tam Dave Letterman.
Jo.
Víš…
bojové umění je dobré na všechno.
Doporučil bych ti ho, protože je to spíš jinová forma,
není to džiu-džitsu,
kde soupeři páčíš ruku a navzájem se škrtíte.
Iliotibiální trakt, případně celá tahle oblast
a celá kyčel…
Cítíš nějaká omezení v pohybu kyčle?
Ne, což je zajímavé.
Můžu běhat a všechno, není toho zase tolik, ale to samé
co jsem dělal i dřív.
Ale oni ti tvrdí, že se ti to sype, a ty musíš…
- Je to problém. - Říkají…
Dali mi papír s obrázky na strečink.
Ale řekni mi, jak dlouho s tím vydržím.
Jo. Můžeš dělat strečink, nebo můžeš bojovat.
Hlavně, když něco děláš.
- Dobře, ale… - Jo.
Tak já si dojdu pro nářadí. A mrknu se ti na to.
Jsem rád, že jsi tu,
a teď toho o tobě vím hodně.
A čím víc o tobě vím, tím tě mám radši.
Jo. A…
Když jsem poprvé přijel do Kalifornie,
dozvěděl jsem se o tvém otci,
a i když jsem asi neměl přesné informace,
cítil jsem a tušil,
že je to vzdělaný, ezoterický filmař.
- Jo. - To asi…
To asi není úplně výstižné, ne?
Podle mě to hovoří za vše.
Ano, byl to filmař, co se zabýval alternativní kulturou,
byl z New Yorku, a tak jsme se chvíli stěhovali sem a tam.
- Jasně. - Jo.
On natočil Uzenáčovu chýši?
- Uzenáčova chýše. - Ano.
To je nejznámější z jeho děl?
V roce 1968 natočil film Putney Swope.
- No ano, Putney Swope. - To je asi stěžejní dílo.
Uzenáčova chýše je můj oblíbený.
Pak je tam další, Two Tons of Turquoise to Taos Tonight,
ten mám moc rád.
- Nádhera. - Ano, dobrý film.
Ale i Chafed Elbows, Babo 73, No More Excuses.
Je jich dost…
Lidi jako třeba Paul Thomas Anderson,
i další velcí fandové Downeyho Sr.
nebo můj dobrý přítel Anthony Michael Hall…
My všichni pořád citujeme hlášky z tátových filmů.
A tys ve spoustě z nich hrál. Jak to bylo, jako že:
„Potřebujeme děcko, co třeba Robert?“
- Bylo to tak nějak? - Na sto procent.
Bylo to spíš: „Potřebujeme dítě.“
Podle mě i v nezávislých filmech platí pravidla pro dětskou práci,
ale u mě se řeklo: „Je to mé dítě. Udělá, co mu řeknu.
Spát může až pak.“
Takhle to bylo.
A užil sis to? Zábava v kruhu rodinném?
Připadalo mi to velmi přirozené a taky to byla součást rodinné dynamiky,
a každopádně se učíš…
Člověk se začal učit o životě
skrze optiku toho, co dělají jeho rodiče.
No a když jsi vyrůstal, říkal sis někdy:
„Jednou budu…
Jednou budu počítačový programátor. Jednou budu navrhovat auta?“
Nebo to bylo vždycky:
„No jo, budu herec.
Stejně už to provozuju tady doma.“
Podívej se na mě.
A co to znamená?
Chci říct…
Na střední v Santa Monice jsem přelézal plot.
Lezl jsem takhle do školy,
protože jsem prošvih začátek vyučování,
chodil jsem na psaní strojem za svou dívkou Jenee,
abychom byli spolu.
Možná jsem chtěl být asistent učitelky na konzervatoři
a lézt za ní přes plot.
Do hodin raných počítačových kurzů mě to nijak netáhlo, takže…
No a ty… Ukončil jsi vzdělání na střední, že?
Málem ano.
Skoro to vyšlo…
Maturitu mám. K tomu se ještě dostaneme, ale…
A jak dopadla tvá přítelkyně?
Nevím.
Dnes večer je tady. Pojďte sem k nám!
- To by bylo překvapení. - Jo.
Čekal jsem, že mě zatáhne
do příběhu o Jenee Gravinové,
protože je jediná, kdo je pořád místní
a může sem přijít.
No a tví kamarádi ze střední
se taky zajímali o divadlo?
Byli tam tři bratři Sheenové.
Emilio, kterého známe,
pak je tam Charlie, ten je nejmladší,
a prostřední bratr je Ramon.
Ramon Estevez.
A když jsem šel na SaMo High, dělali jsme Oklahomu.
- SaMo High? - Střední Santa Monica.
To je SaMo High.
Žvýkačka Nicorette.
Zastrčil jsem si ji dozadu za zuby.
Když to na mě přijde, podle délky pořadu,
- zvednu si hladinu nikotinu. - Jasně.
Ramon Estevez je ten velmi výstřední prostřední bratr.
Říkal mi: „Budeš hrát Willa Parkera,
budeš muset stepovat, takže přijď do mého studia
a já ti budu dávat lekce stepu.“ A já na to: „Cože?“
A oni měli v domě malý taneční parket a bar,
kde do mě Ramon Estevez vtloukal základní stepařské kroky.
Tak jsem se rozhlížel a říkal si: „Tak tohle jsem fakt nečekal.“
Ne.
Později se to ovšem hodilo.
Když o tom tak přemýšlím, napadl mě Chaplin.
Vsadím se, že některé dovednosti,
ale možná ne, možná si to jen namlouvám,
ale asi se to ve filmu hodilo.
Jo, dávalo se to do životopisu.
Říká se tomu speciální dovednosti, že?
Takže třeba „šerm?“
„Jo.“
„Jezdíte na koni? „Jako vítr.“
„Dobře, co step?“
„Step rozhodně. Ten ovládám.“
To víte, byla toho spousta.
Takže jsme hovořili o otci,
- o tobě na střední… - Jo.
- Pak je tu matka, taky herečka. - Jistě.
A její seriálová role v…
Mary Hartman, Mary Hartman.
Ano. A to byl poslední projekt, na kterém pracovala, že?
Ano, nastoupila později a hrála postavu jménem Muriel,
což byla podivná exmanželka Charlieho, byla obětí popálení a…
A pro mě to bylo trochu zvláštní,
protože jsem byl zvyklý,
že je pořád v tátových filmech, nebo s námi doma,
a teď najednou byla zase mimo, v Kalifornii, a hrála normální roli,
takže jsem ji samozřejmě
zase tak moc neviděl, protože pracovala.
A z toho, co o ní víš… byla dobrá v tom, co dělala?
- Fantastická. - Jo.
A jak říká moje paní, která sedí támhle…
Ahoj, zlato.
… říká…
- Susan Downeyová, vážený host. - Ahoj.
- Rád vás vidím. - Ahoj.
Nevstane. Vím, že ne.
Bude jen mávat.
- To jí stačí. - Jak dlouho jste spolu?
- Jak jsi poznal svou ženu? - Susan a já…
Existuje film jménem Gothika.
Je to tak trochu horor s Halle Berryovou Pamatuješ si ho?
Když mě vzali do Gothiky,
byla po mně, abych tak řekl, zanedbatelná poptávka
a…
Vydělával jsem z každého dolaru asi tak 0,4 centu,
protože jsem si musel hradit pojištění a tak, a všichni říkali:
„Susan, s tím chlapem může být problém.
Budeš ho muset hlídat.“ A přesně tohle dělala.
A jak dlouho jste spolu?
Vzali jsme se v roce 2005, takže asi…
- To bude 15 let. - Ano, mělo by.
- Asi 15. No… - Jo.
Je zvláštní, protože…
naši spolu byli 15 let a vypadalo to…
Tehdy, v 60., v 70. letech to bylo slušné číslo.
A my je asi trumfneme.
- Dobře. - Jo. Dvojnásobně.
- Hezký. - Trojnásobně.
A ty prý máš doma zvěřinec.
Jako Zoo West v LA County, nebo tak něco.
Ano, trochu jako Dr. Doolittle, jen to platím ze svýho.
DŮM ROBERTA DOWNEYHO JR. MALIBU, KALIFORNIE
Původně to byl útulek pro přestárlé psy a koně.
Prostě nevyužitý prostor.
Vidíš pastvinu a řekneš si: „Určitě bych tam měl strčit kozy.“
A všechno jsou zachráněná zvířata?
Část ano
a část jsme si prostě pořídili,
ale všechna mají stejnou péči, jako kdyby vyhráli v loterii.
Co přesně jsou alpaky? To je odborný název?
Víceméně, jsou to méně agresivní lamy.
- Aspoň takhle to můj rozum bere. - A co jaci?
Taky odborný název?
Já ti nevím… Jak přišel jak ke svému jménu.
No a proč sis je pořídil?
- Tohle je hobby? - Jasně.
Je to…
- Skoupili jsme tu pozemky… - Smím si sáhnout?
Měl bys. To je Fuzzy. Velmi přátelská.
Asi si chce čichnout k tvé hlavě.
Jdou po mně!
Krucifix!
Bacha. Kdo to byl?
Hej, nechte ho.
- Co to bylo? - Potřebují vedení.
Tohle jsou ta nejposlušnější,
nejohleduplnější, nejmilejší zvířata.
Já o alpakách nic nevím.
- Jasně. - Až na to, že jsou roztomilé.
Odkud že jsou? Z které části světa?
- Z Jižní Ameriky? - Asi z Jižní Ameriky, jo.
Jak dostanou doklady, aby se dostaly z Jižní Ameriky až sem?
Dobrá poznámka.
Kalifornie je místo, kde je spousta alpak,
a jsou tu děvčata, co se o ně starají,
sbírají jejich vlnu a pletou.
- Takže je asi vyvedeme. - Jsou roztomilé.
- Ahoj. - Tahle je hodně kamarádská.
- Můžeme se jich dotýkat? - Určitě jo.
Tohle jsou ty nejpodivnější alpaky…
To jsou prasata kune kune.
Propána!
Na co je máš?
Koukni na ně. Jsou fantastická.
Pojďte, kluci.
Tak jdeme.
Má to až biblickou atmosféru, že?
- Vezmeme je do města? - Vezmeme…
Co je to za trus?
Tohle asi bude… To vypadá na prase.
To je od prasat, jo.
Být na jejich místě, chtěl bych upustit
pár kilo někam na hřiště.
Támhleta… Ta je přátelská.
Neboj se.
- Zvířata mě milují. - Páni.
- Zvířata mě zbožňují… - Skutečný zaříkávač alpak.
Podívej. Co je to za strom?
To je nějaký dub?
Nevím, co to…
- Je to cedr. - Cedr!
- Je to cedr? - Určitě máš pravdu.
Jak dlouho tu s manželkou žijete?
Od roku 2009.
Já jsem tehdy…
přišel jen s taškou
a několik let jsem u ní bydlel.
Jak to šlo, dali jsme dohromady finance a usadili se tady.
Věděla Susan, do čeho jde, když jste se poznali?
Ne, byla to naivní holka ze Středozápadu.
Jo.
A používala takovou radikální výchovu.
Poznala mé obě já,
jedno z nich vyhnala a řekla, že si vystačí s tím druhým.
A to je ono? To je všechno? Kompletní změna?
Žádná změna není kompletní, ale podle mě,
když najdeš skvělou partnerku,
zjistíš, že oběť je víc než nezbytná
- a ultimáta taky zaberou. - Jo.
Máš Dandyho a Miss Brain
a já vedu Fuzzyho a alfu, to je Madre.
Miss Brain je roztomilé jméno.
Jo, Miss Brain je miláček.
Tak to vzala od podlahy.
Myslím, že ví, kam jdou.
Necháme je jít, nebo je zbavíme řetězů?
Ne. Teda řekni si sám, ale mně řekli, že budeme značkovat.
Chceš jim dát svoji iniciálku DL?
D lomeno L?
No, to by bylo…
- Nikdy jsem to nedělal. - Ani já.
- Ale jsou tvoje! - Já vím.
Co byl tvůj první nerodinný film?
John Sayles sháněl herce do filmu Miláčku, jsi to ty?
a byla tam Rosanna Arquetteová a taky Vinnie Spano.
Dostal jsem menší roli.
A řekl jsem všem kamarádům:
„Mrkněte na to. Zvládl jsem to. Jsem v titulcích. Sledujte.
Budu slavnej jako Super Mario.“
A pak, ve filmu, byla jedna scéna, kde projdu kolem,
a pak další scéna, kde jsem u stolu, ale přede mnou holka,
takže všechny, kdo tam jsou, jste viděli, jen mě ne.
A kamarádi, to se musí nechat, vymysleli hlášku: „Možná jsi to ty.“
A dělal jsi problémy?
Víš, co…
- Četl jsem o tobě, že… - Když jdeš dopředu, jdu taky.
- Do toho. - Jo.
Jen mezi námi. No tak. Pošeptej mi to.
- Ne, cítím se nesvůj. - Dobře.
Když jsem… sledoval
v průběhu let, tvoje filmy
a všiml si té kvality,
vysvětli mi, jestli mám pravdu, nebo ne…
Když tě vidím ve filmu,
je… je to skoro, jako bys na mě koukal a říkal:
„Neboj se, je to jen film.
Všechno to dobře dopadne. Já se o to postarám.“
Je to má sugesce?
Ne, neřekl bych.
Je to familiárnost.
Možná je lepší způsob, jak to popsat.
Slyšel jsem to i od jiných.
Tom Hanks by asi řekl,
že naším úkolem je zprostředkovat lidem zážitek,
což je, myslím si…
Způsob, jak vyjádřit, že opustím vlastní formu,
abych se nezaměřoval sám na sebe a nerušil si energetické pole,
protože když se soustředím jen na svůj výkon,
nebo třeba své neurózy,
pak vás nemůžu přizvat, abyste získali vlastní zkušenost.
Dělal jsem věci, kde mi někdo řekl:
- „Tohle je tvůj part. Jen to přečti.“ - Jo.
Tohle není tvůj případ,
to je jedna z těch věcí, které…
Legenda o Hollywoodu, asi to bude spíš pravda.
Prý měníš od základu scénáře,
až tím ovlivňuješ i děj.
- Mám pravdu, nebo ne? - Pokud můžu.
A jaká je tvá motivace?
No…
Vychovali mě scénáristi
a dostal jsem se do situací, kdy jsem viděl,
že tady by byl nápad na vtip
a tady by bylo lepší ho jen naznačit.
A určitě jsou i případy, kdy si řekneš:
„Tohle je hodně velký, držím se zpátky.
Ale budu se učit, jak jen to půjde, víc s tím stejně neudělám.“
Ale víceméně všechno ostatní, řekl bych, se dá vždycky vylepšit.
Nejsem žádná primadona a nechci je okrádat o čas
takže neříkám třeba:
„Nechte mě všechno změnit. Všichni se to naučí znovu.“
Prostě omrkneš situaci a řekneš si:
„Kolik je tu asi tak prostoru na nějakou inovaci?“
A za jistých okolností se na to vykašleš
a uděláš to normálně.
Je…
Narážíš na vzdor proti vylepšování?
Nápadnému vylepšování?
Existuje přirozenější možnost, jak si s tím poradit?
Dám ti příklad.
Šíleně dávno
jsem se chystal…
natáčet Chaplina s lordem Richardem Attenboroughem,
a povídám: „Dickie…“
„Ano, zlatíčko?“
„Ten váš scénář je hroznej.“
- Ne! - „Vylepšil jsem ho.“
Počkej, promiň, kolik ti bylo…?
- Pětadvacet. - Jo.
Povídám: „Scénář je hroznej. Bez urážky, ale je to útržkovitý.
Utíká vám smysl.
Copak nevíte, že než začal natáčet film Kid,
jeho žena potratila a právě proto
do toho filmu vzal Jackieho Coogana?
A on povídá: „No a?“ A já na to: „To je hluboký téma.
Je to zajímavá souvislost a lidi by to zajímalo.“
A on povídá: „Ne, tohle točit nebudem.“
A když jsem mu pak přečetl svou verzi jeho filmu Chaplin
tak se nad tím zamyslel a nakonec povídá:
„Jo. Tak na viděnou v pondělí.“
A konec.
- Toť vše. - No ne.
Takže to byl trochu riskantní krok,
když si uvědomím, jakou jsem od těch lidí očekával vstřícnost.
Vždycky je to stejně jen názor jednotlivce.
Zaujaly mě dvě věci.
Za prvé jak umíš napodobit Richarda Attenborougha.
- Nádhera. - Děkuju.
Je to velikán.
A co mě zaujalo, když jsem se se díval na tvou filmografii…
„Cože, Robert Downey Jr. hrál Chaplina?
Jo, Robert Downey Jr. hrál Chaplina.“
A já se na ten film díval.
Neuvěřitelný výkon.
Neuvěřitelný.
No…
Dost věcí tomu pomohlo.
Když jsem poprvé viděl Dickieho,
ukázal mi fotku Toma Cruise a řekl:
„Není to pozoruhodná podoba?
Nebylo by úžasné, kdyby Tom Cruise hrál…“
A já povídám: „To jste mě pozval na lekci pokory?“
- Co to mělo být? - Nevím, co se tehdy dělo.
Ale opravdu si nevymýšlím,
držel fotku Toma Cruise a říkal: „Chaplina by měl hrát tenhle.“
A já říkám: „Jo, nejspíš.“
Jo, co se na to dá říct?
- Ale nechtěl, tak co teď? - Už sis volal taxíka?
To je pěkná rána pod pás.
Protože podle mě herci, jako všichni umělci,
jsou především málo sebejistí a pak se objeví Richard Attenborough
a říká: „To je škoda, že jsme nezískali Tommyho.“
Líp mi to nejde…
- To nebylo zlý. - Díky.
To je trochu víc severní Londýn, ale dobrý.
- Už jsi natočil pár filmů. - Jo.
Nezmáhá tě někdy takové to čekání na výkon?
Čekání na těžkou práci je vyčerpávající.
- Jo. - Samotný výkon…
ten mi nevadí, mám to rád,
pokud mám pocit, že to má správný směr a řád
a lidi spolu vycházejí a respektují se, to je fantastické.
Fantastické.
Ale to, co popisuješ, je v životě téměř nemožné.
- Směr a řád. - Ano.
Jo, říkáme, že je to jako…
Jako když chce 50 opičáků ojet fotbalový míč.
- Hezký! - A pak…
Pardon, cože?
Mimochodem, je tu něco, co by potřebovalo podojit?
Tak můžeme oběhnout kozy, ale takhle si trávení volného času nepředstavuju.
- Jdeme na to. - Přímo před tebou je Cutie Booty.
Zachráněná.
Odkud jsou?
Z útulku.
Jak víš, tak mají vodorovnou…
- Vodorovnou zorničku, šílený. - Jo, nemají kulatou duhovku.
- Je vodorovná. - Jo.
Ale… ten mechanismus vidění musí být v podstatě stejný,
tak proč ten rozdíl?
Nevím.
- Jsou nádherné. - Jo.
Krávo posvátná! A to je opravdu posvátná kráva.
Dáme jim tohle.
- Jo. - Jo.
Díky za předstírání pomoci.
- Vidíš to, co vypadá jako trus? - Jo, co je to?
To jsem se chtěl zeptat já tebe.
Nevím, možná plastická trhavina,
nebo něco jako…
hořlavý gel.
Pojďte, kluci.
Tuhle oblast jsme velmi slušně zaminovali.
Takže když na to stoupneš a nebouchne to,
udělám tam značku.
Pruhované gallowayské plemeno. Říkáme jim Oreos.
- A jaká je historie plemene? - Skotské.
Tyhle krávy jsou na maso.
Nechovají se na mléko.
- Tyhle… - Já vlastně ani nevím.
Možná… můžeme se…
Můžeme k nim blíž?
Jo, jasně. Jdeme.
Opatrně.
Páni, jsou krásné. Vyrostou ještě?
Podle mě jsou velký dost.
Co myslíš? 350 kilo? 450 kilo?
- Tak nějak. - Jo, asi tak. Půl tuny.
Jde to mnohem líp, než jsem si včera představoval.
To teda jo.
Tohle ne. Neušlapete nás.
A máme tu smutnou zprávu z Malibu.
- Filmová hvězda, Robert Downey Jr… - Výborná reklama.
Nedovolil bych, aby se ti tady něco stalo, Dave.
Cítím to stejně.
Protože máš celý život před sebou.
- Děkuju. - Koukni na mě, jsem kmet.
Skočil bych před ně.
- Asi ne. Hodil bych tam jeho. - Užil sis to?
Hodil bych tam jeho. Radši se vrátíme.
Jak jsi je sem dostal ze Skotska?
Lidé mi ukazují fotky a říkají „Co tyhle?“
A já říkám: „Víc nemáte?“
„Ukažte mi další.“
A pak je to jako casting.
„Tyhle dvě jsou bratr a sestra.“
„Ale, a nejsou bratr a sestra ta prasata?
To je Hezká prdelka a jak se jmenuje to druhé?“
„Taťka.“
- Prase se jmenuje Taťka. - Taťka a Hezká prdelka.
A Flash, Trigger a Memo.
Přeruším tě.
Říkám ta jména špatně?
Nejsem prostě farmář.
Promiň, zlato.
Jo. Takže… Pak jsem se díval na Feťáky.
- Ale! - A…
FEŤÁCI
Dostalo mě to,
protože mám 16letého syna, který je mladší než tvá postava,
ale přesto
už se postupně ubírá mezi dospělé
a tohle je dost děsivé.
Jo.
Nedávno jsem ho viděl znovu,
a i když je tak trochu poplatný době, myslím, že máš pravdu.
Je to varovný příběh o tom,
čeho jsou lidi schopní, aby někam zapadli.
A režisér, Marek Kanievska…
byl výjimečný.
Výjimečný chlap.
Zkoušeli jsme, když povídá…
„Chci, abys šel ven
a zkusil dostat Andrewa McCarthyho do maléru.“
Řekl jsem, že to není problém.
A on: „Prima. Je to důležité.
Chci, aby byl v kontaktu s policií.
Chci, aby rozmlouval poldům, že tě odvezou v autě.“
Tak říkám: „Ale jo, jasně. To bude jednoduchý.“
A pak povídá: „Chci, aby měl
Andrew pocit, že je zodpovědný za to, jestli přežiješ.“
- Pěkně. - A já na to: „Hezký. Tak jo.“
A pak se objeví McCarthy a povídá: „Marek má šílený nápady.
Postavíš se doprostřed křižovatky na Santa Monica Boulevardu,
aby přijeli poldové
a mysleli si, že jseš cvok nebo opilec?“
A já: „Ne.“
Tak trochu jsem si liboval v tom,
jaké zvrhlosti a zvrácenosti tenhle film prezentuje,
ale musel jsem dělat, že mi nevadí
představa, jak hrozně to může skončit,
tak trochu jsem se chránil tou svou postavou.
Co způsobilo, že jsi se nechal strhnout
k tomu přehnanému experimentování, k tomu až přílišnému užívání si života?
V první řadě myslím, že je to vždy záležitost kultury.
A taky…
To by ti řekli v Americké lékařské asociaci, že alkoholismus nebo závislost
je v podstatě nemoc mozku,
ale je to nemoc mozku, na kterou…
lidi nechtějí brát lék, i když jim ho někdo nabízí.
Takže je to velmi zákeřná věc.
Ale co se týče takového toho zlomového bodu…
Když tohle začalo být vážné, byl jsi prakticky ještě kluk.
- Jo, a… - Takže proto…
Já to nedokážu vnímat jinak než ze svého úhlu.
Byl jsem alkoholik, ale…
A existuje hodně…
- Počkej, tys byl alkoholik? - Jo.
Jo.
No hezký. Tak já se v tomhle pořadu taky něco dozvím.
Ale…
Takže když jsi na tom byl nejhůř a byly okamžiky…
Prošel jsem si to chronologicky
a vypadá to, že ten problém začal v roce 1996…
- Ano. - … a trval do roku 2004.
- Správně. - Takže…
Předpokládáme,
že záznamy nejdou zase tak hluboko do minulosti,
- takže bylo i něco dřív. - Přesně tak, prehistorie.
Jo. A já tak přemýšlím,
žes v tom jel a současně pracoval.
Byla zábava jet v tom souběžně?
Ne.
To je zajímavé, že?
Jo, ale jinak to začalo zhruba…
První cigaretou, jointem, pak nějaké jiné drogy a tak,
někdy od 8 do 38 let,
to je šílený…
Ale v naší generaci…
- Od 8 do 38? - Jo, prakticky od 8 do 38.
- Od 8 do 38? - Jak říkám…
Další věc, o které se často mluví…
Dělili jste se s otcem o marihuanu?
Ano, je to tak, ono…
z pohledu té kultury
byl celý ekosystém, ve kterém jsme existovali, založen na myšlence
že když řeknou, ať to neděláme, uděláme to dvakrát.
Protože to bylo v době…
Je až záhada, jak se všechno opakuje.
Nedůvěra k fungování vlády
a společnosti, rozdíly mezi bohatými a chudými…
A pro mě to byla kultura, ve které jsem vyrostl.
Kdybychom uspořádali filmový festival Roberta Downeyho Jr…
Ano.
… což je…
Špatný nápad.
Byl bys ty nebo někdo jiný schopen říct:
„Vsadím se, že tady má problém.“
„Tenhle film vypadá, že nemá potíže.“
- Jasně. - „Ten…“
Je to patrné na první pohled, nebo se ti podařilo to zvládat,
nebo když jsi pracoval, tak jsi nic nebral?
Jo. Byl jediný projekt, který to naplno zasáhlo,
označil bych to za nejuvolněnější výkon v dějinách filmu,
jmenuje se to Domů na svátky, dělal jsem to s Jodie Fosterovou
a ona byla vážně kritická.
„Vypadá to, že ti to u tohohle filmu projde.
Ale už to nezkoušej, protože jinde ti to neodpustí.“
A já: „Nebyl poslední záběr skvělej?“
A ona: „Jo, jsi skvělej.
Jde to bezvadně.“
A pak, když mě zavřeli,
mi poslala dopis:
„Teď ti vysvětlím, co jsem myslela tím, že to jde bezvadně.“
Je to tak…
Takže vězení, proboha,
co pro tebe tohle období znamená?
Nechci podrobnosti o pobytu ve vězení.
Určitě?
- Taky jsem zažil něco zlého. - Jo.
Nebo třeba lidi, co bojují v zahraničí, se vrací
- domů s PTSD. - Určitě.
Takže předpokládejme, že to nejhorší v tobě zůstane po zbytek života.
Tak zaprvé, jsem si jako kluk nikdy nemyslel…
Jako kdyby mi někdo říkal: „Hele, tohle si užiješ.
Tenhle životní styl tě naplní.“
To bych se asi vzpíral.
Ale věděl jsem…
A ten soudce, Mira…
Věděl jsem, že ten chlap nekecá,
když říká, že podmínka znamená,
že když se budu chovat slušně, nezavřou mě,
ale jakmile ta podmínka přestane platit,
dopadne to na mě a půjdu sedět.
Říkal jsem si, že je to jenom takové strašení,
nevěřil jsem, že to špatně dopadne…
Myslel jsem si, že to nějak obejdu a vyklouznu.
Když se dneska ohlédnu,
třeba na Zpátky do školy, film Rodneyho Dangerfielda.
Byla tam nějaká scéna, možná dvě, kde si vzpomínám…
Nebyl jsem na šrot, když se točilo,
ale prakticky jsem se probudil ze stavu blízkého kómatu,
abych dělal pětistránkovou scénu.
A ještě dřív, když jsem byl mladík…
Třeba jsem tehdy
točil Saturday Night Live.
Dalo by se říct, že to byla „zábava“, ale ve skutečnosti stres.
Mluvíme o kokainu?
- Ano. - A třeba jiných látkách?
- Ano, třeba… - Heroin.
Ano, ale mimochodem mám taky hodně rád alkohol.
Zkouším si s tebou vybudovat vztah.
Když jsem třeba někdy letěl přes celé Státy
a palubní personál mě poznal,
tak obětovali celou zásobárnu
takových těch minilahviček, jen kvůli mně.
Mně se stalo totéž.
Vracel jsem se z klubové akce v Denveru.
Letím domů, poznali mě.
Dali mi litrovku, co tam měli jako dekoraci…
Přesně tak, dokonalá obsluha s úsměvem. Panebože…
Ale pak…
jestli jsem dobře četl,
jsi mluvil s matkou, to jsi byl hodně na dně…
Ano.
… a tehdy jsi přestal.
A předpokládám,
- že jsi šel z léčebny do léčebny. - O tom nepochybuj.
Miluju kvalitní odvykačku.
- Ale ono se… - Člověk si odpočine.
Ale nevyšlo to, že ne?
Jasně, má to svoje pro i proti.
Nakonec v tom nejsem sám,
víš, jak to je?
Těmhle závislostem, alkoholismu,
se dnes daří stejně jako kdysi.
A potom, v určitém období
se po tom začne jít, objevují se represe
potlačuje se to a máš hned soudní případy
a všechno to kolem.
Člověk začne přemýšlet, co za tím vlastně stojí
a proč se lidi vůbec mění,
kolik z toho je štěstí a kolik je snaha se změnit
a morálně zvednout.
Natočil jsi nějaký film a pak se říkalo:
„Jo, to se ti doopravdy povedlo.
- Oslavíme to.“ - Přesně.
A oslava v naší komunitě znamenala:
„Dáme si flašku a něco k ní.“
Musíme se odměnit za to, co jsme dokázali.
Ale… promiň, že jsem tě přerušil.
- V pořádku. - Podívej se na monitor.
UPRAVTE SI VLASY
Dave, chceš, abych ti to vzadu ulízl?
Postaráš se o to? Netuším, co chtějí.
No jo, je to tak. Moment.
- Mám vlhčit kávou, nebo vodou? - Co zabere.
Ať mi dají pokoj.
Díky.
Díky moc.
Pámbu ti to oplať.
Ale z vlastní zkušenosti vím,
že jsem měl první alkohol v devíti nebo deseti.
Můj táta říkal…
Byly Vánoce, pil skotskou se sodou.
„Chceš?“ „Jasně, chci to zkusit.“ A bylo vymalováno.
Neříkal jsem, že nechci.
Byl jsem u vytržení!
A pil jsem dál a…
Má zkušenost asi nikoho nezajímá, ale rád o sobě mluvím.
Zajímá. Tohle jsou nové informace.
Pak jsem šel k doktorovi
a on povídá: „Kristepane, máte nějak zbytnělá játra.“
A pak se zeptal: „Pijete?“
A já povídám: „No, znáte to, tu a tam pivo.“
Jenže to nebyla pravda. Denně jsem byl opilý.
Hezký.
A když mi bylo 34 a znovu jsem se pokoušel prosadit v televizi,
došlo mi, že je jediná možnost, jednoduše toho nechat,
jinak alkohol ovládne můj život.
A tím to skončilo.
A od té doby jsem se prostě nenapil.
Mockrát děkuju.
Tohle asi vysvětluje to, jak tě vnímám,
protože v té době bych si asi říkal:
„Proč se tváří tak hrozně vážně?
Asi se snaží přesvědčit játra, že je všechno v pořádku.“
- Ne, to byl… - Bože. A ty jsi už…
Jsem tak hrozně rád, že už mě to neovládá,
v dobrém i zlém,
a taky jsem rád, že jsem tehdy nikomu neublížil.
Samozřejmě.
Máme pro Davea krmivo?
- Panebože. Tohle je fantastické. - Teď bude…
- Podívej na tu chudinku. - Jo.
Mimochodem bývá zvykem, že dělám ledový čaj s limonádou,
když někdo přijde a tvrdě tu pracuje.
- Hned se vrátím. - Zatím jsem se nepředřel.
Jo. To přijde.
Kam se na mě hrabou profesionální ošetřovatelé zvířat.
Jen si dej, kámo. Jenom si posluž.
Kdybych to musel dělat celý týden…
Ale jo, jsou horší věci.
Takže…
Teď jsme v prasečím výběhu
a já tu mám na starost…
no vždyť víte.
- Díky. - Tady máš, Cedro.
Díky moc. Jak to jde, Dave?
Dobře.
Co…?
Jasně.
Bude další runda?
Bože. Omlouvám se.
Vážně?
- Dělal jsi to někdy, Roberte? - Nikdy.
Ale víš co? Inspiroval jsi mě.
Asi začnu při péči o zvířata komunikovat víc přímočaře.
Podívej.
- Kruci! Dobrá práce. - Jo, přesně.
A myslím to vážně.
- To je meditace, ne? - Ano.
Nasekat dřevo, nanosit vodu, ne?
Takhle předávám svou duchovní moudrost.
Kdo to dělá, když tu nejsem?
Přijde příští týden Conan O’Brien?
- Kdo tohle dokáže? - To musíš natočit.
Nikdo.
Myslíš, že Ellen by do toho šla?
Ne, má na to lidi.
A co ty? Mluvil jsi o svých dětech.
Co ty jako rodič? Jak se ženou vycházíte s dětmi?
K rodičovské úloze nemám celkem co říct.
Prostě se objevím.
Já… Jsem jako řidič limuzíny z 80. let.
„Buď tam v osm, jak jsme si řekli.“
Teď otázka, kterou asi dostáváš pořád. Líbí se dětem koukat na tebe ve filmech?
Jo, asi jo.
Ale je to takový povrchní zájem.
Povrchní zájem.
Ale jinak třeba…
Třeba Exton, náš chlapec, má Iron Mana.
Takovýho levnýho. Měl bych mu sehnat pořádnýho.
Vedle postele má malýho Iron Mana, tak se ptám:
„Má ho proto, že ho má… třeba radši než Hawkeye?“
„Hawkeye má asi radši.“
„Takže se mi snaží říct,
že jsem někde mezi desítkou superhrdinů, které má rád?“
Znáš to.
Já… si jen…
Jen si říkám, že když ti dají na hlavu tu věc,
jsi tam ještě pořád ty, nebo už ne?
Výborná otázka.
Protože…
Zpočátku to bylo… všechno, jak to vypadá.
Chtěli utratit co nejmíň
za počítačovou animaci,
takže si vzpomínám, že mi narazili helmu
a točilo se, když jsem byl komplet v obleku.
Říkali: „Takže, Roberte, ty teď skočíš na tu střechu,
jak řekneme akce,
normálně půjdeš, skočíš tam a jdeš dopředu.
Narazil jsem ti tu přilbu,
zavřela se a já jsem nic neviděl.
Pak se rozsvítila ta LED světla
a bylo to jako Manchurianský kandidát.
Vůbec jsem… Úplně mě to oslepilo.
Když jsme dělali poslední Avengers, tak už říkali:
„Roberte, můžeš si to nasadit…?“
„Helmu?“ „Ne.“
„Jo.“ „Ne.“
„Ne, dej si tam dvě tečky a pak se to dokreslí.“
- Můžeš točit z domova. - Jo.
Ptal jsem se už na komiksy, když jsi byl kluk?
Superhrdinové, komiksy od Marvelu, když jsi byl malej?
Všechny komiksy.
Archie Comics, Sgt. Rock, Spider-Man, Iron Man, Fantastická čtyřka, X-Meni.
- To všechno. - No a…
Nic z toho pro tebe nebylo nové?
Vlastně ani ne…
Tenhle žánr už se stejně točil
mockrát, to víš.
Vypadalo to, že v rámci žánru chtějí mít víc želízek v ohni.
Tys to ale změnil, tys…
Dal jsi tomu lidskou formu, velmi zábavným způsobem.
Ano.
Nebo si to nemyslíš? No a…
Takže jsme u toho, o čem jsem mluvil už dřív.
Na konci prvního dílu…
jsi změnil scénář na tiskové konferenci.
Chápu to správně?
S Jonem jsme měnili scénář každých 45 vteřin.
- Favreau? - Jo.
Věděl jsem, že se bude vědět, že jsem to já.
Nechtěli jsme to dělat formou utajování identity.
A v tomhle bodě se…
Asi každý uhodne, čí byl tohle nápad.
Řeknu, že Jonův, a nebude mi nikdo volat.
Jo. Je to výborný příběh.
Říkám lidem, žes to byl ty,
projekt, co vypadá tak na dvě stě,
tři sta milionů dolarů,
někam to směřuje a ty řekneš: „Teď to bude všechno jinak.“
Moc se mi to líbí.
Takže i kdyby to jen bylo blízko pravdy, moc hezký.
Jo.
No a teď? Pracuješ na nějakém filmu? Je nějaký další?
Budeš ještě v nějakém komiksu od Marvelu?
- Nebo jsi to už uzavřel? - Ne, já…
- Nebo se vydáš jinam? - S tímhle je asi konec.
Dokážeš natočit film,
dobře napsaný, s kvalitním scénářem,
slušně režírovaný, jednoduchý film za milion?
Zvládl bys to dnes?
- Pět set tisíc? - Milion už je náročný.
Ne, když tam budeš ty.
To je můj rozpočet na čistírnu.
Ne…
je pravda, že dnes, víc než dřív,
můžete dělat cokoliv s jakýmkoliv rozpočtem.
- Ale musí to být dobré. - Jo.
Protože jestli mě dneska něco zaujme, tak říkám:
„No ne, to je ale nový, neotřelý pohled.“
Anebo: „Ta holka úžasně režíruje. Nemůžu se dočkat, co natočí příště.“
Děláš teď na něčem?
Co bude další?
- Co bude dělat příště? - Ano, je to tak.
Otázka od pitomce:
„Když už nejsi Iron Man, co budeš?“
Co asi tak člověk bude, když už není Iron Man?
No…
Na to se sám sebe ptám taky.
Jsem tak trochu na nuceném odpočinku,
a tak se dívám kolem
a pokouším se sledovat, co dělají ostatní.
No a je to tak, že…
Mám pocit, že bych mohl dělat prakticky, co mě napadne.
Já vím…
Taky jsem… se díval na seriál, kde jsi hrál a který jsi produkoval,
o umělé inteligenci.
- Ano. - Tohle bylo to něco o stopách.
- Zelených stopách. - Footprint Coalition.
- Ono je to…
navázané na smlouvu s Marvelem
a já se opravdu v posledním desetiletí
díky své práci kolem umělé inteligence pohybuju.
Na YouTube se nás zeptali,
jestli máme zájem dělat na tomhle seriálu, což jsme měli,
a připadalo mi to skvělé, protože to pro mě bylo poučné.
Footprint Coalition je zase něco jiného,
věnuju tomu dost času.
A co je ta Footprint Coalition? Je to víc zaměřené na ekologii?
Jo. No, část z toho je nadace,
kde dáváte granty neziskovám, co se zabývají ekologií,
a pak je tam část, kde se hodně točím kolem…
Je to mediální společnost,
přes kterou zpovídám lidi, co se snaží pomáhat
s čištěním naší planety, takže tak…
A starají se o ekologii.
No a když říkáš…
Jo.
Můžete ten potlesk natáhnout donekonečna?
Myslím, že by to pomohlo některým z mých investorů.
Abys tam měl víc umělé inteligence.
Ale jsem velmi pesimistický.
Myslím si, že…
Snažit se zarazit tenhle stav… Už je asi moc pozdě.
Věřím, že jediná naše naděje je schopnost přizpůsobit se. Co ty?
Říká se, že optimista je člověk,
který věří, že budoucnost je nejistá.
A je to tady. Jo.
A pesimista má vždycky pravdu, ale nemá z toho radost.
Takže přizpůsobivost určitě,
ale jinak je to prosté:
stačí spojit lidi a přimět je, aby se bavili
o použití technologie a umělé inteligence tak,
aby to na tyhle věci mělo výrazný vliv.
Ale asi máš pravdu, musíme být adaptabilnější
a taky musíme fungovat ve větší součinnosti.
Mluvil jsem s kamarádem, velmi dobrým kamarádem,
chlápkem, kterého znám nějakých 45 let.
Jo.
Je to herec a pracoval s tebou.
Jmenuje se Tim Thomerson.
Tim Thomerson, nesmírně nadaný komik.
- Jo. - Znám ho dobře.
Říkám, „Jaké to bylo, pracovat s Robertem Downeym Jr.?“
- Řekl toto. - Ano.
„Dobrý chlap, dobře se s ním dělá,
je velkorysý a vtipný.
Žádný takový ty herecký kecy.“
No, tak už máme nápis na můj náhrobní kámen, ne?
Ještě jednou díky za tvůj čas.
Jo, rádo se stalo.
Jako člověk opravdu obdivuji to,
co jsi jako člověk dokázal.
Ale ne! Díky.
Robert Downey Jr., dámy a pánové.
Jo.
Díky moc.
- Nebylo to zlý, ne? - Jo!
Jo!
České titulky: Petr Miklica