Happy Gilmore -tyyliin.
Se oli harjoituslyönti.
Taidan tappaa jonkun.
Tuo oli ehkä 300 metriä.
Tarvitsen stuntin.
Aika hyvä. -No niin.
Vasenkätisetkin siis pystyvät tähän. -Kyllä vain.
Mahtavaa.
Oletko ambidekstrinen?
Olen presbyteeri.
NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Mahtavaa olla täällä.
Olen lämmitellyt häntä ohjelmaan jo kauan,
ja mitä enemmän hänestä opin, sitä enemmän haluan olla hän.
Tuon eteenne jonkun, jonka tunnette. Ja jos tunnette hänet, rakastatte häntä.
Alansa mestari David Chappelle, naiset ja herrat.
Ohio!
Miten voit? -Hyvin. Kiva nähdä.
Kiitos, kun tulit tänne. -Hoidin tänne huippuyleisön.
Ei se mitään. Tämä on minulle hyvin jännittävää,
sillä olen lukenut paljon sinusta ja elämästäsi,
ja kunnioitukseni sinua kohtaan on koko ajan vain noussut.
Olen innoissani tästä.
Tiedätkö, mitä muuta?
Saat puhua kohta. -Ei hätää.
Tapasimme ensi kertaa lähes 27 vuotta sitten.
Sinun ohjelmassasi. -Niin.
Aivan, ja ironista on se, että kun olin ensi kertaa vieraanasi,
minulla ei ollut pukua. Minulla oli farkut ja t-paita.
Minut siirrettiin.
Oliko meillä pukukoodi?
Siksi minulla on nyt puku päällä. Vannoin, etten enää puhu Lettermaninille.
Ei sinua noin vain siirretäkään. -Niinpä.
Millaista elämäsi oli 27 vuotta sitten?
Olin kai 19-vuotias.
Olin lähtenyt lukiosta puolitoista vuotta aiemmin.
Asuin New Yorkissa.
Ohjelmasi oli siihen aikaan koomikolle kaiken huippu.
Jos pääsi Lettermaniin, sen isompaa ei ollutkaan.
Minä pääsin.
Naiset ja herrat, toivottakaa tervetulleeksi Dave Chappelle!
Muistatko, miten settisi meni sinä iltana? -Tarpeeksi hyvin.
Seuraan tarkasti rasismin historiaa. New Yorkissa on paljon nähtävää.
Washington Square Parkissa on jännä juttu.
Kaksi isoa puuta, joihin hirtettiin ennen vanhaan rikollisia,
mutta valkoiset ja mustat hirtettiin -
eri puihin.
Ihan kuin se loukkaisi meidän tunteitamme.
Televisio on eri juttu. Pidän itseäni yhä klubikoomikkona.
Nyt olen klubikoomikko, joka esiintyy televisiossa,
mutta tunnelma, se juttu, jonka olen kehittänyt,
oli paljon armeliaampi kuin televisio koskaan oli.
Minä olen satavuotias.
Kun minä aloitin komedian, oli aivan pakko päästä näkyviin -
viideksi minuutiksi Tonight Show'ssa.
Nyt kaikki on aivan eri lailla.
Kaikilla on diili tunnin komediaspesiaaliin.
Ajatus sellaisen materiaalimäärän keräämisestä tuntuu murskaavalta.
Mutta sinä olet todella tuottelias.
Montako tuntia materiaalia sinulla on eri alustoilla tällä planeetalla?
Kun lopetin Chappelle's Show'n, aloin käydä San Franciscossa paljon.
Äänitin kaikki settini.
Satoja tunteja nauhoja.
Osa siitä säilyi nyt tekemääni työhön,
mutta jotenkin tiesin siitä tulevan erityistä aikaa kehitykselleni,
ja siitä on tallenne.
Silloin luulin tuhonneeni urani. -Kun lähdit tv-ohjelmasta?
Kukaan ei ollut saanut sitä toimimaan.
Jos lähtee jonosta, yleensä paikalle on heti ottajia.
Ja se loppuu siihen. Kun ohjelman varjo lähti pois,
ja aloin tehdä komediaa vain elääkseni ja koska rakastin sitä,
se teki minusta paremman ja rohkeamman koomikon.
Pahinta, mitä voi kuvitella, on se, että menettää tai pilaa kaiken,
mutta ei se merkitse kaikkea.
Olen innoissani useista tämän illan aiheista.
Yksi niistä on lähtösi ohjelmasta.
Tiedät tämän, koska sinua on dokumentoitu -
vastaamassa yhä uudelleen kysymykseen:
"Mikä sinua vaivaa? Jätit tämän valtavan… Mistä on kyse?"
He keksivät itse puuttuvat kohdat, koska olivat niin epätoivoisia.
Mitä kauemmin tätä pohdin, sitä paremmalta se minusta kuulosti,
koska mitä siistimpää voisi tehdä, kuin sanoa vain "Hyvää yötä kaikki!"
Ja näkemiin. Eikö se ole siistiä?
Aluksi se oli kamalaa.
Olitko peloissasi? -Totta kai. Olin kauhuissani.
Lähteminen ohjelmasta aiheutti oikeudellisia ongelmia.
Eikä minulla ollut tarpeeksi rahaa selvitäkseni sellaisesta.
Alussa se oli kuin mikä tahansa muu asia. Monet pelot on vain kohdattava.
Jotkut kohtasin paremmin kuin toiset, mutta olin määrätietoinen.
En halunnut tehdä sellaista valintaa -
vain ollakseni esimerkki siitä, mitä ei kannata tehdä.
Minun piti vain keksiä…
Etkö ajattele nyt jälkikäteen, että se oli aika siistiä?
Voi luoja, kyllä. David Letterman on nyt Ohiossa…
Kaikki järjestyi.
Mutta ennen kuin kaikki järjestyi, se oli todella pelottavaa.
Mitä luulette tapahtuvan, kun lähtee suositusta ohjelmasta?
Kerronpa, mitä ei tapahdu. Kukaan ei toivota onnea tuleviin pyrkimyksiin.
Niin ei käy.
Meininki oli kylmää.
Kun lähdit ohjelmastasi,
luin yhä uudestaan kuvailua tapauksesta, jota et koskaan valottanut,
jossa joku työryhmästä nauroi sketsillesi,
ja mielestäsi hän nauroi väärälle asialle.
Muistatko, mikä se oli?
Kyllä, muistan.
Se herätti mielenkiintoisen kysymyksen, jonka kanssa painin jo muutenkin.
Haluan antaa kaikkeni.
Siihen aikaan tunsin, että urani voisi päättyä koska vain,
joten yritin liikaa.
Joskus menee liian pitkälle. Leikkii voimakkailla asioilla.
Vitsailee rasismilla ja muilla ismeillä.
Ajattelin sitä vaarallisena työnä, mutta ymmärsin myös,
että olin isompi kuin oli minulle mukavaa.
En luottanut niihin olosuhteisiin.
Muistatko, mikä se asia oli, jolle henkilö nauroi,
jonka tunsit olevan väärin?
Kyllä, mutta elävämmin muistan,
mitä se sai minut tuntemaan.
Onko jaksossa jotain, mistä et halua puhua?
Se oli niin paha juttu, että lähdin ohjelmasta.
Se ei ollut ainoa syy, mutta pahensi asioita huomattavasti.
En kaivannut sellaista. En halunnut huolehtia sellaisesta.
Olin… Jätän tämän pian sikseen…
Ei se mitään.
Olin vain utelias kuulemaan, mikä sketsin sisältö oli.
Sketsi ei ollut kovin paha. Se on oikeastaan hauska.
Olin siinä keiju, jolle oli maskeerattu blackface.
Ilmestyin aina, kun joku tunsi rasismin tuskan.
Se on vaikea temppu.
Se ei ole huono sketsi, mutta vääränlaisen naurun kuuleminen,
siinä ulkoasussa tuottaa häpeää.
Siksi. -Hyvä on.
Onpa minulla muuten munaa, kun puhun tästä.
Entä minä sitten? Minä esitin kysymyksen.
Paras asia ohjelmasta lähdössä oli palaaminen tänne.
Silloin aloin täysin ymmärtää yhteisöön kuulumisen arvon.
Toimittajat tulivat etsimään minua, ja täällä minua suojeltiin.
Minua ei katsottu kuin loattua julkkista. Olin vain tavallinen kaveri.
Ja sen avulla selviää siitä…
Puhut loasta, mutta et sinä oikeastaan lokaantunut.
Ohjelman lopettaminen olisi loannut sinut.
Tai se, jos Evel Knievel ei olisi onnistunut hyppäämään 12 auton yli.
Minusta tuntuu, että vitsien yrittäminen on kuin Evel Knievelin temput.
Toivon onnistuvani, mutta… -Niin. Haluan vain sanoa,
että tämän hetken sketsiohjelmat ovat ihan hyviä,
mutta sinun katsomisesi ihmisenä, joka jakaa ajatuksiaan ja kirjoituksiaan,
on paljon vangitsevampaa. Miten se sitten vaikuttikin päätökseen.
Näin on parempi. Enkä tarkoita… Voit yhä tehdä sketsisarjan, jos haluat.
Olen hyvin iloinen, että tein, mitä tein. Näin jälkikäteen.
Se oli suurin asia, mitä sinulle on tapahtunut,
paitsi lastesi syntymät.
Se oli hyvin kasvattava tapahtuma,
tai tapahtumasarja.
Jos olisin tehnyt sarjan loppuun -
tuntien niin kuin tunsin, en olisi palannut ennalleni.
Missä muuten olemme?
Täälläkö? Juuri nyt? -Niin.
Olemme Ohiossa, viehättävän Yellow Springsin laitamilla.
No niin.
Yellow Springs.
Tämä on parasta! Paikka ei ole muuttunut 100 vuoteen.
Mutta on täällä varmasti erilaista kuin lapsena.
Esteettisesti lähes identtistä. -Vitsailet.
Kävin täällä ostoksilla, kävelin isän kanssa.
Tuo paikka oli ravintola, eri nimellä.
Tuo oli pankki, eri nimellä.
Joulukuusikentän toisella puolella on viehättävä yritys Young's Dairy.
Näimme sen matkalla.
Näimme myös Antioch Collegen.
Antioch College oli suuri kulttuurinen voima täällä,
varsinkin 60-luvulla.
Muun muassa Coretta Scott King kävi sen.
John Lithgow'n isä oli professori siellä. Hänkin kasvoi täällä.
Onko perheelläsi yhteyksiä Antiochiin?
Isäni opetti siellä ja oli hallintovirkamies.
Kasvoitko täällä? -Osittain. Vanhempani erosivat.
Synnyit DC:ssä.
Asuin siellä vuosia, mutta isäni eli täällä.
Siis vuodesta 1976. Joululomat. Kävin yläkoulun täällä.
MIkä on pitänyt tämän paikan muuttumattomana?
Pikkukaupungin elämän viehätys on se, että päivät ovat ennustettavampia.
Kasvot ovat tutumpia.
Ihmiset tietävät toistensa nimet.
Kuuluisan tuntevat kaikki, mutta täällä kaikki ovat kuuluisia.
Tämä ei ole tyypillistä pikkukaupunkia. -Tämä on paikan henki.
Tämä ei ole kaikki uutta. Tämä on kaupungin historiaa.
Todellakin. -Tämä tietoisuus ja aktivismi.
Kun luen Yellow Springsistä,
tällä yhteisöllä ja orjuudella on ainutlaatuinen yhteys.
Suhde ei ollut suoraviivainen,
mutta se oli olemassa, ja auttoi miehiä ja naisia jättämään orjuuden.
Tiedätkö siitä kaupungin historiassa?
Toki. Ohio oli abolitionistinen,
joten orjuus ei ollut täällä koskaan laillista.
Meillä ei silti ollut äänioikeutta,
joten sekä vapaus että orjuus olivat mustille laittomia.
Ohiojoki oli raja. Kentuckyssä orjuutettiin menemään.
Monet täällä olivat kveekareita ja mennoniittoja,
mutta vastustivat orjuutta, ja kaupungista tuli abolitionistinen.
Vanhoissa taloissa on käytäviä, joihin orjat piiloutuivat.
Se on paikallishistoriaa.
Tänä vuonna se ei tapahtunut COVID-19:n takia,
mutta yleensä itsenäisyyspäivänä -
menemme Gaunt Parkiin katsomaan ilotulituksia.
Gaunt Parkin lahjoitti kaupungille afrikkalaisamerikkalainen Wheeling Gaunt,
joka oli orja,
jonka "mestari" antoi hänen työskennellä vapaa-ajallaan muualla.
Saatuaan peltotyöt tehtyä hän meni töihin toiselle viljelmälle,
jossa hänelle maksettiin. Lopulta hän osti vapautensa.
Koko perheensä vapauden. Heitä oli viisi.
Hänestä tuli maanomistaja ja tärkeä osa -
Wilberforcen historiallisesti mustaa yliopistoa tässä lähellä.
Ja kun hän kuoli, hän lahjoitti puiston kylälle.
Se on yksi lempipaikoistani.
Itsenäisyyspäivänä valkoiset tulevat joka puolelta,
koska meillä on alueen paras ilotulitus.
He istuvat tontilla, jonka lahjoitti musta mies,
joka joutui ostamaan vapautensa,
ja juhlivat lupausta siitä, miksi maa voi tulla.
Yksi kaupungin kauniista ironioista.
Joka kuukausi, tai ainakin joka vuosi,
kylän lesket saavat hänen rahastonsa ansiosta puoli kiloa sokeria ja jauhoa.
Isäni leski saa sen yhä edelleen.
Upeaa.
Isäni ja hänen ystävänsä aloittivat täällä afroamerikkalaisen kulttuuriviikon.
Juhlistaakseen mustaa kulttuuria Ohion pikkukylässä.
Esiinnyin ensimmäisessä. Mokasin.
Mokasit… -Mokasin.
Tein keikan isääni varten.
Viikon ajan oli puhujia ja esiintyjiä.
Jatkuuko se yhä? Jokin versio siitä?
Kyllä. Tekemäni asiat jatkavat perinnettä.
Järjestämme juhlia naapurini ladossa, Juke Jointissa.
Isot artistit lentävät tänne ja esiintyvät pienessä ladossa.
Onpa mahtavaa!
Se on todella hienoa.
Isäni kasvatti minut sillä tavalla.
Kaikki politiikka on paikallista, yhteisö on kaikki kaikessa.
Maailma ei muutu, mutta nurkastaan voi tehdä kivan.
Sellaista etiikkaa. Elän sen mukaan.
Näen sateenkaarilipun.
Homot ovat tervetulleita.
Kaikki aakkosten kirjaimet ovat tervetulleita.
Kaikkien on tunnettava olonsa turvalliseksi.
Tänne tullessa näkee kyltin, jossa lukee "ystävällisyys".
Se on paikallinen motto.
Pidin tästä paikasta aina.
Historiallisesti se on aina ollut radikaalisti liberaali.
Tämä on kuin Bernie Sandersin saari Trumpin meressä.
Asia, josta pidän eniten tässä paikassa, on yhteisöllisyyden kaipuu.
Tunnistan kaikkien kasvot, he tuntevat lapseni,
ja maine haihtuu heti, kun he tottuvat… Luulet heidän tulleen näkemään minut.
He tuntevat minut. Sinut he haluavat nähdä.
Sellainen on lämmin paikka asua.
Ymmärsitkö sen lapsena? -Hyvinkin.
Pidin itsestäänselvyytenä sitä, kuinka turvallinen oloni oli.
Monet yhteisön ihmiset opettivat minua -
ja huolehtivat minusta tavoin, joita osasin arvostaa vasta myöhemmin.
Kuinka vanhoja lapsesi ovat? -Vanhin on 19, lokakuussa 20.
Miten sujuu?
Poika on mahtava. Hän on paras. Rakastan häntä.
Uudet mallit ovat parempia kuin vanhat.
He ajattelevat inspiroivalla tavalla.
Hän on rohkeampi kuin minä hänen iässään, mikä on ironista mutta totta.
Sosiaalisesti, ja kuinka hän osaa jo tehdä kriittisiä päätöksiä siitä, kuka on -
tai kuka haluaa olla.
Sellainen rehellisyys ja havaintokyky, koska heitä on pommitettu tiedolla…
Lapsia on nykyään hankala huijata.
Kerro muista.
Hänen veljensä Ibrahim on tähtiurheilijani.
Hän on hauska. Lapsistani ainoa, joka on kokeillut stand upia.
Kerran Comedy Cellarissa. Se meni nappiin.
Se oli hauskaa. -Oikein hyvä.
Se oli tosi rohkeaa. -Aukesiko jokin ovi, vai riittikö se?
Hän ei maininnut sitä enää. Taisi haluta vain purkaa jotain.
Pidän siitä, että hän katsoi sitä, piti sitä kauniina.
Kosketti sitä, ja onnistui.
Ja sitten on vielä kolmas. -Tyttäreni. Kaksoseni.
Hän on se ihana pikkutyttö, joka olisin voinut olla.
Sepä suloista. -Niin.
Kun lapseni olivat pieniä, vaimoni teki enimmän työn.
Kirjoitin ohjelmaa. Tein töitä.
Miten se sanonta menee?
Äiti on Jumalan nimi pienten lasten huulilla ja sydämessä.
Hän oli heille kaikki kaikessa. Minä en tehnyt muuta kuin -
että vahvistin jatkuvasti lapsilleni olevani mahtavin tyyppi ikinä.
Se oli pitkän tähtäimen asia, koska… -Lapset, isällä on jotain kerrottavaa.
Kerroin heille kaikenlaista hullua siitä, miten siisti olen.
Ja että he voivat luottaa minuun. En pitänyt itseäni auktoriteettina,
vaan hakuteoksena.
Jos kysyy oikeat kysymykset, minulla on monenlaista tietoa.
Oliko tämä sopusoinnussa isäsuhteesi kanssa?
Ehdottomasti.
Isäni ei koskaan neuvonut, mitä tehdä.
Sen ajattelisi olevan outo tapa kasvaa.
Hänen mielestään oli pystyttävä tekemään päätöksiä.
Se on järjenvastainen tapa. Ajattelin sen olevan vahingoksi.
Vanhetessani ymmärrän, miksi hän kasvatti minut niin.
Hän saattoi auttaa lajittelemaan palaset, mutta hän ei koonnut palapeliä.
Kertoiko hän rakastavansa sinua? -Koko ajan.
Teemme niin perheessämme.
En koskaan lähde lasteni luota kertomatta, että rakastan heitä.
En ikinä voi tietää, mitä tapahtuu.
Se on kaikkein tärkeintä vakauden kannalta.
Pahoinpidellyllä lapsella ei ole sellaista luottamusta,
eikä laiminlyödyllä lapsella.
Joskus tieto siitä, että joku välittää,
inspiroi ja rohkaisee.
Tietävätkö he eron -
oman elämänsä ja sen elämän välillä, jota suurin osa lapsista elää?
En usko, että ammattini vaikutti heidän elämäänsä -
niin kuin luulisi, koska emme asu Hollywoodissa.
Paparazzit eivät yritä kuvata heitä.
Yhteisö suojeilee heitä sillä tavalla.
Toiseksi, enimmän osan ajasta täällä urani ei sujunut. Joten ketä kiinnosti?
Tiedätkös?
Sain nämä rahat juuri äsken.
Me vasta totuttelemme siihen yhteisönä.
Olin vauva. Olin 14, kun aloitin.
Kun tulin New Yorkiin, minusta huolehdittiin.
Ihmiset varmistivat, etten mennyt liian pitkälle.
Arvostan sitä aina, mutta muistan, kun noin vuosi sitten -
koomikko William Stevenson kuoli.
Menin muistotilaisuuteen, koska halusin hänen perheensä tietävän,
että hän oli tärkeä henkilö alalla.
Katselin vuosien varrelta tuntemiani eri-ikäisiä koomikoita huoneesssa,
ja tajusin heidän vaikuttaneen minuun siinä missä muutkin yhteisöni.
Oikeat koomikot ovat outo seurue.
Se on mielenkiintoista. Minulla on ystäviä alakoulusta,
ja ystäviä, jotka olen tuntenut siitä lähtien,
kun menin Kaliforniaan ja perustin komediaklubin.
Ja niin paljon kuin pidänkin vanhoista ystävistäni,
se on se ryhmä…
Puhumme samaa kieltä.
Ymmärrän, miksi poliisit hengaavat vain keskenään ja rikollisten kanssa.
Niin se vain menee.
Oletko muslimi? -Olen.
Milloin sinusta tuli muslimi? -Kun olin 17.
Missä olosuhteissa?
En tiedä. Uskoin Jumalaan ja sellaista.
En ole…
Alustan tämän sanomalla, etten ole hyvä siinä.
Kun olin 17, asuin Washingtonissa, ja vastapäätä taloani oli pizzeria.
Siellä työskenteli muslimeja, ja kävin siellä vitsailemassa.
Olin myös utelias ja kyselin tyypiltä hänen uskonnostaan.
Hän oli niin intohimoinen, että se oli lumoavaa.
Pidin siitä näkökulmasta,
ja nämä asiat vaikuttivat päätökseeni, että halusin elää merkityksellisen elämän.
Hengellisen elämän.
Etten ajattelisi vain käsinkosketeltavia asioita,
vaan olen aina ajatellut, että sen pitäisi merkitä jotakin.
Nytkin istumme tällä kentällä keskellä ei mitään,
mutta viime kuukausien aikana olemme tehneet täällä 26 lähetystä.
Se on kallista ja vaikeaa, ja monet tekevät kovasti töitä,
mutta kaikki ovat Ohiosta tai jotenkin yhteydessä yhteisöömme.
Monet heistä olivat lomautettuja.
Ja kun vain teen stand-upia, pääsemme kaikki jaloillemme.
Minulle se on merkityksellistä.
Olen tehnyt miljoona ohjelmaa, mutta viimeiset 26 ovat merkinneet paljon,
koska ne ovat olleet yhteisöni lahja maailmalle.
Moottorissa on vikaa.
Ei, asia on kunnossa.
Tilasin pizzan.
Tämä on nyt ekologinen opisto, mutta kerro siitä, kun se oli leiri.
Kävimme leirillä kuudennella luokalla. Lapsenikin kävivät.
Teimme pitkiä luontoretkiä, ja meille näytettiin lintuja.
Asuin silloin äitini kanssa DC:ssä.
Olin ollut täällä ehkä vuoden, joten innostuin todella luonnosta.
Et vastustanut sitä ollenkaan. Muutosta.
Se oli tervetullut. -Pidin siitä.
Yksi minulle rakkaista asioista oli isäni kaapelitelevisio.
Se muutti elämäni.
MTV ja kaikki se. Ne olivat kulttuurin kultaiset vuodet.
Niin.
Katsoin viikonloppuisin televisiota läpi yön.
Sinulla oli luonnon kauneus ja kaapelitelevisio.
Se oli parasta.
Mitä muuta tarvitsee?
Menemme kohti vesialuetta, jonka mukaan kaupunki on nimetty, eikö?
Kyllä. Yellow Springsiä.
Ajateltiin, että sillä oli taianomaisia, parantavia ominaisuuksia.
Paikallinen legenda on, että jos juo lähteestä,
palaa aina tänne takaisin.
Oletko koskaan juonut lähteestä?
Join selvästi paljon.
Niin kai. -En ole edes lähtenyt.
Jos uskoo legendaan, tuossa on järkeä.
Luin siitä, että olet muslimi,
ja siinä viitattiin asiaan, joka kiehtoi minua.
Zamzamin kaivo.
Saudi-Arabiassa on kaivo nimeltä Zamzam.
Myytin mukaan aavikolla kulkeva perhe on kuolemassa janoon,
ja kaivo ilmestyy.
Sitä voi mennä katsomaan. -Voisin mennä.
Pitäisi varmaan soittaa pari puhelua.
Oletko käynyt siellä?
Olen.
Se on vain muslimeille. Se ei ole turistikohde.
Ei. Eikä pitäisikään.
He olivat profeetta Abraham ja hänen vaimonsa.
"Zamzam" tarkoittaa "pysähdy, pysähdy,"
koska kun toivottiin, että kaivo ilmestyisi,
vesi virtasi niin vuolaasti,
että vaimo huusi "pysähdy, pysähdy," koska se oli niin ihmeellistä.
Kaivoa sanotaan ehtymättömäksi.
Siinä on rauhoittavaa se, että kaikki tämä on samasta lähteestä.
Lähde on ystävällinen, ja vaikka emme ymmärtäisi sen aikeita,
se yhdistää ja sitoo meitä kaikkia.
Se ei ole niin kuin siitä yleensä puhutaan.
Se on todella kapea ja vähättelevä näkemys uskosta.
Se on kaunis uskonto.
Sen ideat heijastuvat tärkeimpiin abrahamilaisiin uskontoihin.
Ideat näkyvät kristinuskossa tai juutalaisuudessa.
Ajatuksena on, että tämä paikka merkitsee jotain.
Se on paikka, johon tullaan oppimaan ja tietämään.
Tänne tullaan tietämättömänä, opitaan ja sitten jatketaan.
Mikä tämä on?
Tämä on lähde.
Oletko mukana?
Olen. -Otan kulauksen, kun sinä otat.
Ironista. -Olen kunnossa.
Tuo oli siistiä.
Se on mahtavinta.
Anteeksi, otan vähän lisää.
Palaat tänne varmasti.
En vain palaa tänne. Ostan kiinteistöjä.
Kun nykyinen presidentti sanoo,
että pidämme muslimit poissa maasta, miltä se tuntuu?
Ei ehkä kannata odottaa kamalasti empatiaa, myötätuntoa -
tai kulttuurista terävyyttä sellaiselta tyypiltä.
Surullista on, ettei siinä instituutiossa ole enempää ihmisyyttä.
Onko se ikinä ollut kovin inhimillinen?
Biden kutsui Trumpia ensimmäiseksi rasistiseksi presidentiksi.
Se ei selvästi ole totta.
Miltä siis tuntuu kuulla valkoisen ihmisen sanovan typeryyksiä?
Tiedän, että rikkaat valkoiset kutsuvat köyhiä valkoisia roskaväeksi.
Tiedän sen vain siksi, että tienasin viime vuonna niin paljon,
että rikkaat valkoiset kertoivat minulle cocktailkutsuilla.
Enkä pidä siitä.
Seisoin samassa jonossa, kuten meiltä demokratiassa vaaditaan.
Äänestysjonossa ei etuilla.
Kuuntelin heitä.
Kuuntelin heidän puhuvan naiiveja köyhien valkoisten juttuja.
Donald Trump on menossa Washingtoniin.
Hän taistelee puolestamme.
Seison siinä ajatellen: "Vittu mikä ääliö."
Olet köyhä.
Hän taistelee puolestani.
Missä vain suhteessa,
erityisesti kansalaisen ja maan, luottamus on kaikki kaikessa.
Maassamme on luottamuspula, hyvästä syystä.
On pelottavaa, että ihmiset eivät luota toisiinsa.
Ei kerro hyvää luonteestamme kansana,
että ihmiset hamstrasivat pandemian alussa wc-paperia ja luoteja.
Pelottavaa.
Täällä ihmiset kävelivät wc-paperin ohi, koska heillä oli rulla kotona.
Täällä sitä oli hyllyissä kauemmin kuin muualla.
Yritän sanoa, että yhteisö ja luottamuksen vaaliminen ovat kaikki kaikessa.
Mitä ajattelettekin yksityiskohdista,
on luotettava siihen, että osaamme elää ihmisiksi.
Osaamme elää ihmisiksi. Siitä löytyy autuus.
Minua huolestuttaa se, mitä maailmasta on tulossa.
Ilmestyvätkö tankit kaduille?
Onko pian taas sisällissota?
Ajattelenko tätä liikaa?
Sinusta meidän täytyy osata elää ihmisiksi.
Uskon, että Jumala ohjaa riippumatta huolistani.
Vain pyrkimykseni ovat omiani, eikä seurauksilla ole tekemistä kanssani.
Teen, minkä katson parhaaksi.
En voi tietää, mikä on parasta, olen vain ihminen.
Mutta uskon, että tällä luomuksella on tarkoitus.
Se todistaa, että jotakin täydellistä on olemassa.
Täytyy uskoa johonkin.
Miksi muuten jatkaisi?
Tietoisuus siitä, että asiat eivät ole omalla vastuullasi…
Onko se lohdullista?
On.
Voin tehdä vain sen, mitä aion, jos edes olen niin harkitseva aikeissani.
Käytän taas sinusta sanaa "siisti".
Et asu New Yorkissa, mutta olet viettänyt siellä paljon aikaa.
Sama asia Los Angelesin suhteen.
Kuinka monta elokuvaa teit Los Angelesissa? 18-19?
Niin. -Hurjaa!
Aloit tehdä elokuvia kun olit noin 20? -19?
Ja viimeisin oli A Star is Born?
Kyllä, tapasin Bradley Cooperin Ohiossa.
Hän tuli juhliini ja pyysi päästä elokuvaan.
Katsoin elokuvaa Sekopäät.
SEKOPÄÄT
Sinulla on siinä ylläsi -
sellainen vihreä talonmiehen haalari.
Se oli sähkönsininen.
Nyt näen sinut ohjelmissa ja useissa paikoissa siinä haalarissa.
Se kantaa nimeäsi. -Niin.
Kukaan ei näytä hyvältä haalarissa.
Mutta sinä näytät ihan hyvältä siinä.
Kun näen sen elokuvassa, ajattelen, että sait pitää rooliasut.
Komediaspesiaaleissa ei koskaan tiedä, mitä pukisi ylleen.
Richard Pryor: Live in Concertissa puhutaan siitä, jolla oli punainen puku.
Tai paljettikengät.
Tänäänkin oli painajaismaista pukeutua.
Tiedän tunteen, koska omassa ohjelmassa vaatteista ei tarvinnut huolehtia.
Nyt tässä on kaikki, mitä saatoin keksiä.
Anteeksi.
Kun teit Lettermania, mikä rooli kuuluisuudella oli elämässäsi?
Vai olitko niin eristyksissä työssäsi, ettet koskaan kokenut sitä?
Tuo jälkimmäinen.
Tiedän sen kuulostavan hölmöltä, mutta niin se oli.
Kun aloitimme,
odotimme, että ohjelma lakkautetaan, koska minut oli lakkautettu.
Olin tehnyt aamuohjelmaa NBC:lle, ja se oli olemassa kuusi viikkoa.
"Minne menen maanantaina?" "Se ei ole meidän ongelmamme."
Joten sitä keskittyy.
Uskon, että ymmärrät tämän.
Keskittyminen tiivistyy ja tiivistyy, kun tuntee paineen parantaa aina vain.
Kamalaa sanoa tämä julkisesti, mutta sanon silti.
On ihanaa olla kuuluisa.
Hyvä.
Ihan oikeasti.
En tykkää olla julkkis, mutta tykkään olla kuuluisa.
Onko siinä järkeä? -Erottele ne meille.
Julkkis on rooli.
Kävelyä punaisella matolla ja kysymyksiä, mihin on pukeutunut.
Jos on naispuolinen, varpaan täytyy pilkistää kuvissa.
Sinä et tee sitä.
En mitään sellaista. En edes anna haastatteluja.
Jos siinä olisi joku muu,
en haluaisi edes puhua siitä, mitä teen, koska se on niin tuskastuttavaa.
Työ, joka tekee riippuvaiseksi muiden hyväksynnästä, on järjetöntä.
Useimpien ei tarvitse huolehtia, pidetäänkö heistä.
Meidän täytyy.
Mitä enemmän sijoittaa julkisuuteensa, sitä vähemmän omistaa itsestään.
Kaikki stand up -koomikot täällä, pieni muistutus vain.
Lupaan, että olen aina sanonut näin: Meillä on paras genre.
Meidän tarvitsee tietää vain se, minkä tiedämme.
Kaikki tietämämme on arvokasta sen vuoksi, mitä tiedolla teemme.
Olkaa uskollisia itsellenne, vitut muista.
Rahaa kyllä tulee. Useimmat teistä eivät pärjää.
Puhuin eilen koomikolle sinusta ja hän sanoi:
"Dave Chappelle on pelastanut stand up -komiikan.
Hänen aiheensa ja vitsinsä ovat sillä rajalla,
menevät yli, ovat liikaa, loukkaavat,
hän ei vain välitä.
Hän uskoo oikeuteensa sanoa, kirjoittaa ja välittää aiheensa."
"Hän pelastaa stand up -komiikan."
En varsinaisesti halua loukata ketään.
Se, että loukkaa jonkun tunteita, on kivulias ajatus.
Mutta sitä tapahtuu tässä työssä. Se on mahdollista.
Niin iso osa teoksesta on katsojan tulkinnan varassa.
Ihmisille pureskellaan kaikki valmiiksi,
tehdään liian iso osa yleisön työstä.
Internet-ajan yleisö on kuin vauva aseen kanssa.
Jonkun täytyy saada ase pois vauvalta, tai ainakin -
olla pelkäämättä aseistettua vauvaa,
mutta saarna on heidän vastuullaan. Heidän on tehtävä työnsä.
Katsoin Sticks & Stonesin.
On vaikea sanoittaa se, mitä havaitsin sinua katsellessani.
Se on ylimaallista.
En ollut ikinä nähnyt kaltaistasi viestijää.
Viihdyttävää. Ennennäkemätöntä.
Tuo tekee nöyräksi.
Kuulet samaa jatkuvasti.
Jos olisit henkilö, joka tekisi sellaista, missä kaikki aiheet olisivat…
Mitä hauskaa siinä olisi?
Haluan nähdä, arvaatteko, ketä esitän.
Eläydyn roolin. Arvatkaa, kuka se on.
Tässä se tulee.
Hei.
Jos teet jotain väärää elämässäsi, ja saan sen selville,
yritän viedä sinulta kaiken. Ei väliä, milloin saan sen selville.
Tänään, huomenna tai 15-20 vuoden päästä.
Jos saan sen selville, olet tuhon oma.
Kuka tuo on?
Se olette te.
Tuo erikoisjakso oli toinen suosikeistani.
Pidin siinä siitä,
että silloin oli todella hankalaa sanoa noita asioita.
On olevinaan siisti ja piittaamaton, mutta se on tuskastuttavaa,
koska on niin monen ihmisen tulkinnan kohteena.
Ymmärrän, miksi aiheita vastustetaan, mutta ne ovat tutkimisen arvoisia.
Tarkoitus on hyvä.
Ehkä tämä on ylevämpää, kuin mihin älyni pystyy,
mutta voiko ilman erimielisyyksiä oppia?
Siinä jaksossako? -Ei, vaan yleisesti.
Jos me kaikki olisimme samaa mieltä kaikesta,
mitä jäisi opittavaksi? -Aivan totta.
Kaiken purkamisen jälkeen on jätettävä tilaa -
armeliaisuudelle.
Mitä enemmän tilaa sille, sitä enemmän tilaa rehellisyydelle.
Jos haluaa päästä niiden asioiden ytimeen, jotka aina nousevat esille,
se vaatii rehellisyyttä ja anteeksiantoa.
Kukaan vankilassa ei tehnyt mitään, kuten sanonta menee,
mutta kaikki tekivät jotain.
Kun tämän laittaa kontekstiin, voi rehellisesti arvioida tekemäänsä.
Voi jopa ymmärtää, mitä tapahtuu,
ja miksi näiden asioiden käsittelyä jatketaan.
Sitten saavutetaan laajempi ymmärrys,
mutta tämä nuorallatanssi saa kaikki välttelemään kiinni jäämistä.
Kysyn sinulta kysymyksen, jonka keksin ihan itse. Valmistaudu.
Kun Bob Dylan oli lapsi -
20 tai 21, kuten sinä, kun olit ohjelmassani.
Se yhdistyi rauhanaatteeseen, seksin vapauteen, sananvapauteen,
hallituksen vastaisuuteen,
ja nämä ihmiset onnistuivat päättämään Vietnamin sodan.
Kaikki olettivat, että hän oli aatteen puhemies,
mutta hän selitti, ettei ole, ja että hän vain lauloi protestilauluja.
George Floydin jälkeen jäin odottamaan.
Milloin kuulemme Davidista?
Ajattelin, että olet asian johtohahmo.
Olenko aivan väärässä? Vai täysin oikeassa?
Vai palaanko vain Indianaan?
Ei. Kuule…
Olen kaikkea muuta kuin johtohahmo. -Haluatko olla?
En.
Minusta on hauskempaa vain olla, mitä ikinä olenkaan,
kuin olla joku, jolta odotetaan moraalista tai älyllistä opastusta -
ilmapiirissä, jossa eletään aivan toisella tavalla.
Johtajille ei ole eläkejärjestelmää.
Martin Luther King kuoli rahattomana. Samoin Malcolm X.
Minä en halua.
Se on sinun näkemyksesi.
Odotan sinun sanovan jotakin.
Se tekee minusta seuraajan.
Sanoin sen muiden ihmisten taustalla.
Sen jälkeinen keskustelu oli hyvin kiivas ja älyllinen,
ja minua järkytti, ettei kukaan koskaan puhunut siitä,
miltä tuntuu katsoa miehen joutuvan murhatuksi sillä tavalla.
Poliisin murhaamaksi.
George Floydiin liittyen ajattelin, että 55 vuotta sitten, huhtikuussa 1965,
John Lewis ystävineen ja kollegoineen kävelee Edmund Pettus Bridgellä -
Alabaman Selmassa, ja poliisi asettuu pamppunsa kanssa asemiin -
ja lyö häntä päähän murtaen kallon ja lähes tappaen hänet.
Lähes tappaen.
Hän selviää ja omistaa elämänsä tälle kamppailulle.
Elämänsä loppuvaiheilla, lähes samaan aikaan, George Floydin,
jonka en tiedä olleen aktivisti,
tappaa, murhaa, lynkkaa lainvalvoja.
Siinäpä rinnastus.
He ovat molemmat nyt osa kulttuuria,
joka pyrkii korjaamaan sen, mikä täytyy korjata.
Miten traaginen lisähuomio traagiseen kulttuuriin.
Siinä on paljon käsiteltävää.
Tällaiset illat ovat tärkeitä.
Asiasta puhuminen.
Olemme maanmiehiä.
Me kaikki. Elämme Amerikassa, meillä on ongelmamme ja kamppailumme.
Onhan se outoa,
tämä yleinen väittely siitä, kuka on kärsinyt eniten.
Käyttäydytään, kuin oma kärsimys sulkisi muiden kärsimyksen pois.
Tiedämme molemmat, että se on kaukana totuudesta.
Tätä voi lähestyä ja katsoa monista kulmista ja oppia toisilta.
Minua vaivaa tämän asian mittaluokka.
Se ei tunnu etenevän kohti helppoa lopputulosta.
Moni sanoo, että tämä on erilaista. Siksi nyt odotetaan aitoa muutosta.
Tuntuuko sinusta siltä? -En lähde ennustamaan.
Olen tietenkin toiveikas, että aitoa muutosta tapahtuu,
ja perinteisesti, kokemukseni mukaan,
muutos ei koskaan ole mukavaa.
Se on epämukavaa, ennen kuin on mukavaa.
Siitä tulee melkoinen neuvottelu.
Jos ajattelee sitä neuvotteluna… Miten Derek Chauvinin kanssa neuvotellaan?
Mistä me puhumme?
Hän…
En voisi edes kuvitella.
Kiinnostavaa, että ihmiset sanovat,
että jos ei olisi vartalokameroita ja matkapuhelimia,
emme tietäisi tällaista tapahtuvan, ja se tulee olemaan suuri pelote.
Tässä tapauksessa se ei ollut pelote ollenkaan.
Vaikuttaa siltä, että hän oli kouluttanut mukanaan olleet poliisit.
Totta. -Minusta hän esittää kameralle.
"Antakaas kun näytän, miten tämä tehdään. Voin tappaa tyypin polvellani."
Se pätkä, jonka tein George Floydista,
jossa puhun poliisista Staten Islandilla, joka katsoi kollegoidensa -
tappavan miehen nuhtelematta häntä, koska he tiesivät, että heitä kuvataan…
En vastusta kameroita, mutta en halua takautuvaa oikeutta.
En halua oikeutta vasta, kun olen kuollut.
Haluan sen loppuvan.
Näissä kahdessa tapauksessa,
mitä sanot ihmisistä, jotka seisoivat ympärillä?
En halua tehdä mitään arvovalintaa.
En voi kuvitella näkeväni tuollaista.
Se on uskomatonta.
En ole koskaan ollut siinä tilanteessa.
En halua tuomita, mutta tietysti toivon, että joku olisi estänyt sen.
John Crawford,
musta mies, joka murhattiin Walmartissa, ei tehnyt mitään väärää.
Poliisi murhasi hänet Ohion Beavercreekissä.
Sen kunnan historiassa on tapahtunut vain kaksi poliisin tekemää tappoa.
Sama tyyppi teki molemmat.
Ensimmäinen, jonka hän ampui, oli valkoinen.
Jos häntä olisi estetty, ei olisi ollut kysymys etnisyydestä.
Vain liian aggressiivisesta ja kiihkoisasta poliisin toiminnasta.
Hänen saamastaan koulutuksesta.
Oli syy mikä tahansa, hän tappoi kaksi ihmistä virantoimituksessa.
Enkä usko yhteisön olleen tyytyväinen seurauksiin.
Niitä ei juuri ollut.
Fraasi "Black Lives Matter" on tärkeä, mutta harhaanjohtava.
Ongelma ei ole vain afroamerikkalaisten.
Se vaikuttaa meihin suhteettoman paljon, mutta ei vain meihin.
Toiseksi, jos Venäjä hyötyy rasistisista taipumuksistamme,
hajottaakseen liittomme,
rasismiin pitäisi suhtautua kansallisen turvallisuuden asiana.
Täytyy löytää ja korjata aukot ja varmistaa kansakunnan koossapysyminen.
Jos lakia valvovat henkilöt painavat polvensa ihmisten kauloille,
ei ole valtiota.
Se täytyy lopettaa.
Siksi ihmiset ovat kaduilla.
He haluavat pelastaa maansa. Siinä on järkeä.
Keiden kadut? -Meidän katumme!
Onko sinulla ollut ongelmia poliisin kanssa täällä?
Totta kai meillä on täällä ongelmia. -Mutta sinulla?
Minulle ei ryppyillä.
Eikö sinua ole pysäytetty? -On, se vain ei ole mennyt liian pitkälle.
Pidän käteni ratissa,
puhun kunnioittavasti, mutta täällä se on erilaista.
Tämä on pikkukylä. Näen heidät seuraavana päivänä.
He kysyvät ajokorttia ja rekisteriotetta. Sanon: "Minä tässä. Dave."
Ei mikään tyypillinen pysäytys.
Onko minut pysäytetty, kun olen olut jonkun muun autossa,
eikä minua ole tunnistettu?
Niin on käynyt, mutta yleensä minua ei häiritä.
Kaikki tietävät. Tämä on pikkukylä.
Jos teen jotain hullua, minut pysäytetään. Mutta yleensä ei.
Entä jos asuisit isommassa paikassa? -Tietysti.
Poliisi kuristi minua New Orleansissa, kun olin elokuvan kuvauksissa.
Todellako?
Kyllä. Muistan juosseeni komediaklubilta toiseen Greenwich Villagessa,
ja poliisi pysäytti minut, koska juoksin.
Se ei ole laitonta. Olin myöhässä.
Poliisi laittoi kätensä taskuuni.
Koomikoille maksetaan joskus käteisellä, joten minulla oli paljon käteistä.
Poliisi oletti, että myin huumeita, ja yritti laittaa rahani omaan taskuunsa.
Tällaisia asioita tapahtuu koko ajan.
Ihmiset eivät vain yhtäkkiä suutu turhasta.
On syynsä sille tunteelle, että poliisit eivät ole hyviä,
ja poliisi rapautti uskon instituutioon.
Totta kai sillä on tekemistä heidän kanssaan.
Mietitkö koskaan tapahtunutta ajatellen:
"Tämä olisi voinut mennä pieleen, ja voisin olla mennyttä."
Totta kai mietin.
Kun olin lukiossa… Se oli crack-epidemian aikaan,
ja DC:n julkisissa kouluissa opiskelimme lakia käytännössä.
Opettelimme, miten toimia poliisin kanssa,
koska crack-epidemia oli niin vaarallinen ei-valkoisille lapsille.
Se on tosiasia.
Velvollisuutemme on pelastaa maamme.
Tiedätte, mitä täytyy tehdä.
Nyt on vaalivuosi. Meidän on oltava tosissamme.
Jokaisen kykenevän afroamerikkalaisen on hankittava -
laillinen ase.
Se on ainoa keino saada lakiin muutos.
Kirjoitatko nykyään paljon?
Anna palaa vain. -Olet paras.
Poltatko pilveä? Pilailen vain.
Ei minulla ole sitä. -Kyllä, olen aivan pilvessä.
Toivoa sopii.
Kuinka usein poltat pilveä?
En niin usein kuin luullaan. Olen nyt 46.
Auttaako se sinua kirjoittamisessa? -Ei.
Entä esiintymisessä? -Ei.
Minua ahdistaa valtavasti se, mitä teen. Se tukahdutti enimmän ahdistuksen.
Kukaan ei elä täysin ilman ahdistusta, mutta se on hallittavissa.
Kuuluuko ollenkaan minulle, mikä on ahdistuksen syy? Elämäkö?
Luulen, että tässä työssä -
ihmiset ottavat itsestäänselvyytenä henkisen kuluttavuuden.
Mielestäni avoimuus täytyy säilyttää.
Kun katsoo lopputulosta, jotakin erikoisjaksoistasi…
Oletko mukana niiden editoinnissa? -Paljonkin.
Entä siinä, joka julkaistiin George Floydin kuoleman jälkeen?
Laitoin siihen varoituksen.
Tiedän, että se on karkea,
mutta jos hion sitä, siitä tulee vähemmän aito.
Millainen reaktio oli?
Käsittääkseni useimmat olivat helpottuneita,
koska se kosketti jotakin sellaista, mitä ihmiset tunsivat,
mutta ei kuultu laajemmassa keskustelussa.
Aivan. Se liittyy omaan näkökulmaani:
"Tässä se on. Tiesin, että sen täytyy tapahtua."
Se tapahtui, ja siinä se oli. Siitä näkökulmasta…
Se oli hienoa. -Arvostan tuota.
En tiedä, miten sanoisin tämän toistamatta itseäni,
mutta kun olen nähnyt töitäsi,
en ole koskaan nähnyt ketään parempaa.
En vain ole.
Minä taas katson sinua…
Ei, lopeta. Älä…
Tämä on tärkeää. Muistatko, kun viimeksi olin ohjelmassasi?
Kun olin lopettamassa. Katsoin sen tänään muistutuksena.
Kun istuin kanssasi… Olin vainoharhainen. Ajattelin: "Ehkä hän ei pidä minusta."
Jälkeenpäin katsoin sen ajatellen: "Hän pitääkin minusta kovasti."
Kysymykset olivat harkittuja.
Tavallaan oli pelottavaa olla tässä paljon katsotussa ohjelmassasi,
mutta se tuntui aidolta keskustelulta.
Se, että joku niin arvostettu kuin sinä…
Ja muista, että sillä kerralla tiesimme jo, että olit lopettamassa.
Minusta tuntui, etten ehkä enää voisi puhua tälle henkilölle tässä yhteydessä.
En tiennyt, näkisinkö Lettermania enää.
Oli tärkeää sanoa: "Olen iloinen, kun olet tv:ssä.
Tai jos et ole. Olen vain iloinen, kun olet olemassa."
Ajattelen ohjelmaasi 80-luvulla.
Asuin täällä, kun olit Late Nightissa NBC:llä.
Aloin katsoa ohjelmaasi ja rakastuin siihen.
Se, että olet nyt tässä, on minusta mahtavaa.
Ajattelen hienoja haastatteluja Eddie Murphyn ja Andy Kaufmanin kanssa,
kaikkien, joita ihailin,
ja pohjaa, jonka loit tälle genrelle, josta niin kovasti pidän.
Minun on helppoa tehdä asioita, jos olen nähnyt ne ennen.
Ohjelmasi takia olen nähnyt monet asiat, jotka olen oppinut tekemään.
Olet hyvin ystävällinen.
Se on totta. Kiitos.
Olemme tehneet tätä ohjelmaa, enkä tiedä, montako jaksoa,
ja aikataulu on ollut epäsäännöllinen ja keskeytynyt,
kuten kaikkien,
ja joka kerta olen kiitollinen, koska ihminen siinä tuolissa -
on niin paljon fiksumpi kuin minä.
Minun täytyy sanoa, että saavuttamasi arvostus -
valitsemallasi alalla on todella ansaittua.
Voi luoja. Kiitos.
Vilpittömästi.
David Chappelle.
David Letterman.
Tämä oli kunnia.
Tämä oli kunnia minulle.
Saatte kaikki nämä kamat. Tulkaa hakemaan.
Tekstitys: Otto Nuoranne