Jag gör en Happy Gilmore.
Grym övning.
Jag kommer att döda nån.
Det är runt 275 meter.
Jag behöver en stuntman.
-Snyggt, Dave! -Där satt den.
Du kan spela med vänsterfattning. Fantastiskt.
Är du dubbelhänt?
Jag är presbyterian.
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Jag är så glad att vara här. Jag har jobbat på den här killen länge,
och ju mer jag får reda på om honom, desto mer vill jag vara han.
Han är nån ni känner till. Och gör ni det, så älskar ni honom.
En riktig mästare av sitt hantverk.
David Chappelle, mitt herrskap.
Ohio!
-Hur är det? -Bra. Kul att ses.
-Tack för att du kom. -Jag har fixat och trixat lite.
Det går bra. Jag är jätteglad för det här.
Jag har läst på om dig och ditt liv.
Och jag har bara fått respekt för dig. Jag är jätteglad att vara här ikväll.
Och vet du nåt annat? Du ska strax få prata.
För nästan 27 år träffades vi för första gången.
I ditt program. Och ironiskt nog…
Första gången jag skulle vara med hade jag inte kostym. Jag hade jeans och t-shirt.
Så jag fick inte vara med.
Jaså, hade vi klädkod?
Ja, så jag har kostym i kväll. Jag ska aldrig sitta med dig igen…
-I dag blir du inte bortplockad. -Nej, jag blir inte…
Hur såg ditt liv ut för 27 år sen?
Jag var runt 19.
Jag hade gått ut high school för 1,5 år sen. Jag bodde i New York.
Att vara med i ditt program var det högsta en komiker kunde uppnå.
Det fanns inget större än att få ett Letterman-gig.
Jag fick ett.
Mina damer och herrar, en applåd för Dave Chappelle. Dave!
Kommer du ihåg hur det gick?
Hyfsat.
Jag är uppmärksam på rashistoria. Det finns saker i New York ni borde se.
Som i Washington Square Park.
Där finns två stora träd där de hängde brottslingar förr i tiden.
Men de hängde vita människor och svarta människor
i olika träd.
Som om det skulle såra oss.
TV är en annan grej. Jag ser mig fortfarande som en klubbkomiker.
Nu är jag en klubbkomiker som uppträder i TV, men atmosfären,
där jag utvecklades, var mycket mer förlåtande
än vad tv var och är.
Jag är typ 100 år gammal,
så när jag började med ståupp
behövde man fem minuters material för att komma med i Tonight Show.
Nu är det helt annorlunda. Alla har egna, timslånga ståuppspecialer.
Bara tanken på att få ihop så mycket material är förkrossande.
Men du är oerhört produktiv.
Hur många timmar har du ute på olika plattformar i världen?
När jag la ner Chappelle's Show var jag mycket i San Francisco.
Jag spelade in alla mina uppträdanden. Jag har nog hundratals timmar på band.
En del av de grejerna ingår i mitt material nu, men…
På nåt sätt anade jag att det var en viktig tid i min utveckling
och jag har det dokumenterat.
Då trodde jag att jag sabbat min karriär.
-När du lämnade tv-programmet? -Ja, jag hade aldrig sett det funka.
Om man kliver ur kön kanske andra hamnar före.
Då är det slut. Men när pressen att lyckas försvann
och jag gjorde det för att överleva och för att jag älskade det,
så blev jag en bättre, modigare komiker.
Man tror att det värsta som kan hända är att man sabbar sin karriär.
Men det betyder inte allt.
Jag är uppspelt över flera saker. En är att du lämnade serien.
Du vet det, för det finns dokumenterat på video och i tryck
när du i massor av olika medier svarar på frågor.
"Vad är det med dig? Du gav upp enorma… Vad är grejen?"
De fyllde i luckorna åt dig, eftersom de var desperata.
Ju mer jag tänkte på det, desto bättre lät det.
Kan man göra nåt häftigare än att bara säga
"God kväll, allihop"? Och så: "Adios" Hur coolt är inte det?
-I början var det hemskt. -Ja.
-Var du rädd? -Självklart, jag var livrädd.
Och det fanns juridiska problem med att lämna ett sånt program.
Och jag hade inte pengarna jag trodde att jag skulle behöva för att göra det.
I början var det som med allt annat. Man måste konfrontera sin rädsla.
En del gick bättre än annat, men jag var fast besluten.
Jag ville inte fatta ett sånt beslut och sen…
…bli ett exempel på vad man inte ska göra. Jag var tvungen att fundera ut…
Men ser du inte tillbaka på det nu och tänker att det var coolt gjort?
Gud, jo. Nu är David Letterman i Ohio… Det löste sig.
Men innan det löste sig var det riktigt läskigt.
Jag vet inte vad ni tror händer när man hoppar av ett populärt program.
De säger inte "lycka till i framtiden".
Det är inte det som händer.
Det var kallt där ute.
Jag läste att när du lämnade programmet,
så skedde en incident, och det blev aldrig klarlagt…
Nån i teamet skrattade åt en sketch du gjorde,
och du tyckte att han skrattade åt fel sak.
-Kommer du ihåg det? -Ja, det minns jag.
Det väckte en intressant fråga hos mig, som jag redan brottades med.
Jag gillar att köra fullt ut.
På den tiden kände jag att allt kunde ta slut när som helst,
så jag tog i så jag sprack.
Och ibland går man för långt. Det är känsliga grejer.
Jag skämtade om rasism och andra ismer.
Jag såg det som en yrkesfara, men jag insåg också
att jag blivit större än jag kände mig bekväm med.
Jag litade inte på omständigheterna när jag var så stor.
Minns du vad personen skrattade åt, som du kände var fel?
Ja, men framför allt minns jag…
…känslan, hur det kändes.
Är det nåt du inte vill prata om?
Det var så illa att jag hoppade av.
Det var inte det enda skälet, men det bidrog till att jag kände:
"Jag vill inte vara med om det här."
-Jag ska strax släppa det… -Det är ingen fara.
Jag är bara nyfiken på vad materialet handlade om.
Sketchen var inte så dålig. Den var faktiskt rolig.
Jag spelade en sorts vätte, i blackface,
som dök upp så fort nån sårades av rasism.
Det är en svår grej att lyckas med.
Det är ingen dålig sketch, men hör man fel sorts skratt,
när man är klädd så, så skäms man.
-Det var därför. -Rimligt.
Jag har en jäkla stake, som snackar om det här.
Jag, då? Det var jag som ställde frågan.
Det bästa med avhoppet var att flytta tillbaka hit.
Det var då jag började inse värdet av att vara en del av ett samhälle.
Folk från media kom och letade efter mig, men folket här skyddade mig.
De såg mig inte som en kändis som fallit, utan som en vanlig kille.
Du sa "fallit".
Men det var inget riktigt fall. En nedläggning hade varit ett fall.
Om Evel Knievel försöker hoppa över 12 bilar men misslyckas är det ett fall.
Och jag tycker att såna skämt är som Evel Knievel-trick.
-Jag hoppas att de ska landa, men… -Låt mig bara säga…
Man kan räkna upp varenda sketchserie som produceras i dag
och de är helt okej.
Men att se dig, en enda person, som delar med sig av sina tankar och sitt skrivande,
är mycket mer fängslande.
Det påverkade förstås beslutet, men du har det mycket bättre nu.
Men du kan förstås göra en sketchserie om du vill.
Jag är glad att jag gjorde som jag gjorde. Så här i efterhand.
Det var det största som hade hänt dig, förutom dina barn.
Det var en händelse som verkligen präglade mig.
Eller en serie händelser, det var inte bara en.
Men om jag kört på och känt så, så hade jag aldrig blivit densamme igen.
Var är vi nånstans, förresten?
-Här? Nu? -Ja.
Vi är i utkanten av vackra Yellow Springs i Ohio.
Såja.
-Yellow Springs. -Stället har inte förändrats på 100 år.
Det måste väl ha förändrats sen du var barn?
-Det ser nästan identiskt ut. -Du skämtar.
Jag minns att jag handlade med pappa.
Det där var ett fik med ett annat namn. Det där var en bank med ett annat namn.
Och mittemot fältet med julgranar ligger det fina etablissemanget Young's Dairy.
Ja, vi såg det på vägen hit. Vi såg även Antioch College.
Colleget var en kulturell gigant här. särskilt under 60-talet.
Coretta Scott King gick där.
John Lithgows far var lärare där. Skådisen John Lithgow växte upp här.
Har din familj kopplingar dit?
Min far var lärare och administratör där.
-Växte du upp här? -Ja, delvis.
-Du föddes i D.C. -Jag bodde där, men pappa bodde här.
Så sen -76 har jag varit här på julloven. Jag gick på högstadiet här.
Vad har varit det konstanta som håller det här stället likadant?
Jag tror att charmen med småstadsliv är…
…att dagarna är mer förutsägbara. Ansiktena är bekanta.
Folk kan mitt namn och jag kan deras.
-Alla känner igen en kändis. -Detta är inte typiskt för en småstad.
-Vi står för det. -Det är inget nytt.
Det här har funnits länge i staden. Medvetenheten och aktivismen.
Det finns en unik koppling mellan staden Yellow Springs
och slaveriet.
Det var inte okomplicerat,
men det fanns där och var ett sätt
för män och kvinnor att lämna slaveriet.
Vet du nåt om det och stadens historia?
Javisst. Ohio var en stat utan slaveri.
Slaveri var inte lagligt i delstaten Ohio.
Men vi hade inte heller rösträtt, så frihet var olagligt
och slaveri var olagligt, för svarta.
Ohiofloden var gränsen. I Kentucky fanns slavar.
Många här var kväkare och mennoniter och så.
De var emot slaveri, så det var en stad utan slaveri.
En del äldre hus sägs ha gångar, där slavar gömde sig,
så det är en del av historien.
I år blev det inte av, men av tradition, på nationaldagen,
så går vi till Gaunt Park för att titta på fyrverkerierna.
Gaunt Park donerades till staden
av afroamerikanen Wheeling Gaunt, som var en slav.
Hans "husbonde" lät honom leja ut sin egen tid.
När han jobbat klart på fälten jobbade han på en annan plantage.
Han fick betalt och till sist kunde han köpa sin frihet.
Och hela familjens frihet, de var fem personer.
Han blev markägare här och bidrog mycket till det svarta universitetet Wilberforce.
När han dog donerade han parken till Yellow Springs.
Jag gillar den delen av stan.
Den 4 juli kommer en massa vita människor dit,
för vi har områdets bästa fyrverkerier.
De sitter på mark som donerats av en svart man,
som tvingades köpa sin egen frihet, och firar vad vårt land kan vara.
Det är en av stadens vackra ironier.
Varje månad, eller i alla fall varje år,
får stadens änkor, tack vare hans stiftelse,
ett halvkilo socker och ett halvkilo mjöl.
Min fars änka får det än i dag.
Anmärkningsvärt.
Min pappa och några av hans vänner startade en grej här,
som kallas den afroamerikanska kulturveckan.
Den är till för att hylla svart kultur i små städer i Ohio.
Jag uppträdde på första. Det gick uselt.
-Det gick uselt… -Ja. Jag gjorde det för pappas skull.
Det var en vecka med en massa talare och folk som uppträdde.
-Arrangeras den än i dag? -Ja.
-Det jag gör ingår i den traditionen. -Ja.
Vi fixar festen Juke Joint, i min grannes lada,
Artister flyger hit från hela världen och uppträder i en lada.
-Vad fint. -Det är underbart.
Min pappa uppfostrade mig så.
All politik är lokal, samhället är viktigast, såna saker.
Man kan förändra sitt lilla hörn av världen.
Den typen av moral. Och jag lever efter den devisen.
-En regnbågsflagga. -Ja, homosexuella är välkomna.
Alla sorters människor är välkomna i Yellow Springs.
Alla ska känna sig trygga här.
Det hänger en banderoll över vägen, "vänlighet". Det är det lokala mottot.
Jag har alltid gillat staden. En sak jag gillar
är att den historiskt alltid varit radikalt liberal.
Staden är som en Bernie Sanders-ö i Trump-havet.
Och det jag gillar mest med staden är dess längtan efter samhörighet.
Jag känner igen allas ansikten. De känner mina barn.
Kändisskapet blir oviktigt när de vänjer sig vid en.
Du tror att de vill se mig. De känner mig.
De är här för att se dig.
Det är en varm plats att bo på.
-Tyckte du det även som barn? -Ja, verkligen.
Jag tog det faktiskt för givet hur trygg jag kände mig här.
Det var många som lärde mig saker och tog hand om mig
på ett sätt som jag förstod först när jag var äldre.
-Hur gamla är dina barn nu? -Min äldste blir 20 i oktober.
-Hur går det med det? -Grabben är grym.
Han är underbar, jag älskar honom.
De nya modellerna är bättre än de gamla.
Sättet de tänker på är inspirerande.
Han är mycket modigare än jag var i hans ålder.
Det är ironiskt, men sant. Socialt…
Han kan redan avgöra viktiga saker om vem han är eller vill vara.
De har ärlighet och urskillningsförmåga, eftersom de bombarderas med information.
Det är svårt att lura ungdomar nu.
-Berätta om de andra. -Hans bror, Ibrahim, är idrottsstjärna.
Han är rolig. Av alla mina barn är det bara han som testat ståupp.
Han körde på The Comedy Cellar en gång och var helt fantastisk.
Han var så modig.
Öppnade det en dörr för honom?
Han nämnde det aldrig igen. Han behövde nog bara få det gjort.
Men jag älskar att han funderade på det, tyckte att det var nåt fint
och gjorde det så bra.
-Du har ett tredje barn. -Min dotter. Min tvilling.
Hon är den bedårande lilla flickan jag kunde ha blivit.
Det var rart sagt.
Min fru fick dra det tunga lasset när barnen var små.
Jag skrev programmet och jobbade. Hur är det man säger?
Mamma är Guds namn på läpparna och i barnens hjärtan.
Hon var allt för dem. Allt jag gjorde, och det var inte ingenting…
…var att inpränta i barnens huvuden
att jag är den coolaste jäveln de nånsin skulle träffa.
-Jag jobbade långsiktigt… -"Ungar, pappa har nåt att berätta."
Jag brukade säga hur cool jag är.
Och att de kunde lita på mig. Jag såg mig inte som en auktoritet,
utan som ett uppslagsverk.
Ställer man rätt frågor kan jag berätta en massa saker.
Låg det i linje med relationen du hade med din far?
Absolut. Min pappas stora grej var att inte säga åt mig vad jag skulle göra.
Hans grej var att man måste kunna fatta beslut.
Det är inte intuitivt och förr såg jag det som en nackdel.
Men nu förstår jag varför han uppfostrade mig så.
Han hjälpte mig att sortera bitarna, men han la inte pusslet åt mig.
-Sa han att han älskade dig? -Jämt. Det är en grej i vår familj.
Jag lämnar aldrig mina barn utan att säga att jag älskar dem.
Jag vet aldrig vad som ska hända.
Det är det viktigaste, för stabiliteten.
Folk som behandlades illa som barn har inte sånt självförtroende.
Eller folk som försummades som barn.
Ibland gör bara vetskapen att nån bryr sig…
…att man inspireras till att vara modig.
Vet de skillnaden
på deras liv och majoriteten av alla barns liv?
Jag tror inte att mitt yrke påverkade deras liv som folk kanske tror.
Vi bor inte i Hollywood. De besväras inte av paparazzi-fotografer.
Staden skyddar dem på det viset.
Och min karriär gick uselt större delen av min tid här, så vem brydde sig?
Förstår du?
Det var nyligen jag blev rik.
Vi håller på att vänja oss tillsammans.
Jag var yngst. Jag var 14 när jag började.
I New York tog folk hand om mig och såg till att jag inte gick för långt.
Det är jag tacksam för. Jag minns för kanske ett år sen…
Komikern William Stevenson gick bort.
Jag gick till minnesstuden för att jag ville att hans familj skulle veta
att han var viktig på ståuppscenen.
Jag såg massor av komiker som jag känt, både unga och gamla, under åren.
Jag insåg att de påverkat mig lika mycket som alla platser jag bott på.
Vi komiker är en konstig, liten klubb.
Jag har vänner som jag känt sen skolan
och så har jag vänner som jag känt sen jag flyttade till Kalifornien
och började med ståupp. Och den gruppen…
Jag älskar mina gamla vänner, men det är den gruppen…
Vi talar samma språk.
Jag fattar varför snutar bara hänger med varandra och brottslingar.
Det är så det är.
-Är du muslim? -Ja, det är jag.
-När blev du muslim? -När jag var 17.
-Under vilka omständigheter? -Jag trodde på Gud och så där.
Jag borde börja med att säga att jag inte är särskilt bra på det.
När jag var 17 bodde jag i Washington och det låg en pizzeria mittemot huset.
Det jobbade en massa muslimska killar där och jag brukade gå dit och skämta med dem.
Jag var nyfiken av naturen, så jag frågade en kille om hans religion.
Och han var så passionerad. Det var väldigt fängslande.
Jag gillade hans perspektiv och det påverkade mitt beslut.
Jag ville ha ett meningsfullt liv, ett andligt liv.
Inte bara vad jag kan hålla i händerna. Jag tycker att livet ska betyda nåt.
Till och med nu, vi sitter på ett fält mitt i ingenstans,
men de senaste månaderna har vi haft 26 föreställningar här.
Det är dyrt och svårt. Det är många som sliter.
Men alla som jobbar med det är från Ohio eller har en koppling till staden.
Många var permitterade.
Och bara att jag kör ståupp betyder att vi kan komma på fötter igen.
För mig är det väldigt meningsfullt.
Jag har gjort en miljon föreställningar, men de här 26 betydde väldigt mycket,
för det är min hemstads gåva till världen.
-Det är nåt fel på motorn. -Nej, det är lugnt.
Jag har en pizza på väg hit.
Nu är det ett ekologiskt institut, men berätta om när det var ett läger.
I sjätte klass åkte vi på läger, det ingick i skolåret.
Vi vandrade i naturen och de visade oss olika fåglar.
Då bodde jag i D.C. med min mamma.
Jag hade varit här i nåt år, och blev intresserad av naturen.
-Så du hade inget emot att flytta? -Jag älskade det.
En sak jag älskade… Pappa hade kabel-tv. Det förändrade mitt liv.
MTV och allt annat jag tittade på, det var en gyllene era för kultur.
Jag såg på tv hela natten på helgerna.
Du hade alltså de vackra omgivningarna och kabel-tv.
-Det var helt fantastiskt. -Vad kan man mer behöva?
Vi är på väg mot vattenmassan som staden är döpt efter, inte sant?
Det stämmer. De gula källorna.
Förr trodde folk att de hade magiska läkande egenskaper.
Om man dricker från källan kommer man alltid tillbaka, enligt legenden.
-Har du druckit från källan? -Jag drack uppenbarligen massor.
Ja, jag antar det. Tror man på legenden är det rimligt.
Jag läste om att du är muslim och det stod om nåt som fascinerade mig.
Zamzams brunn.
Brunnen Zamzam ligger i Saudiarabien.
Enligt myten gick en familj genom öknen, döende av törst.
Men så uppenbarade sig denna outsinliga brunn. Vi kan titta på den.
Jag kan göra det. Du får ringa några samtal.
-Har du varit där? -Ja, det har jag.
Bara muslimer är välkomna, inte turister.
Nej, och det är så det ska vara. Det var profeten Abraham och hans fru.
Ordet "zamzam"… Ni talar ju arabiska. Det betyder bokstavligen "stopp, stopp".
När Gud sa att den skulle uppenbara sig sprutade det fram så mycket vatten
att frun skrek "stopp", eftersom det var så överrumplande.
Brunnen sägs vara outsinlig.
Det trösterika är tanken på att allt kommer från en enda källa.
Källan är god, och även om vi inte förstår dess avsikter,
så är vi alla bundna till den.
Det är inte som det utmålas offentligt.
Det är en trångsynt och föraktfull syn på en religion.
Det är en vacker religion.
Dess tankegods återspeglas i alla de abrahamitiska religionerna.
Samma tankegods finns inom kristendomen och judendomen.
Men tanken är att den här platsen faktiskt betyder nåt.
Det är en plats man färdas till för att lära sig.
Man kommer dit utan att veta nåt alls och får huvudet fullproppat.
-Vad är det här? -Det här är källan.
Är du med på det här? Jag tar en klunk om du gör det.
-Ironiskt. -Jag mår bra.
-Det där var coolt. -Fantastiskt.
Jag ska dricka lite till.
Du kommer helt klart tillbaka.
Jag kommer inte bara tillbaka. Jag ska köpa mark här.
När den nuvarande presidenten säger
"Vi ska hålla muslimer borta från det här landet"… Hur känns det?
Man förväntar sig inte så mycket empati eller medkänsla
eller kulturell skärpa från en sån person.
Det sorgliga är att ämbetsinnehavaren inte har mer medmänsklighet.
Men har de nånsin haft det?
När Biden kallade Trump "den första rasistiska presidenten"…
Det stämmer ju inte.
Hur känner jag när jag hör en vit person säga dumma saker?
Jag vet att rika vita människor kallar fattiga vita för slödder.
Enda skälet till att jag vet det är att jag tjänade så mycket pengar i fjol
att de vita rikingarna berättade det på ett cocktailparty.
Jag gillar inte sånt.
Och jag stod i kö med dem, som vi amerikaner måste i en demokrati.
Ingen tränger sig för att rösta.
Och jag lyssnar på dem.
Jag lyssnar på dem när de säger sånt som naiva, fattiga vita säger.
"Donald Trump ska åka till Washington och han ska kämpa för oss."
Jag står där och tänker: "Din dumme jävel.
Du är fattig.
Han kämpar för mig."
I alla relationer,
särskilt medborgarnas till sitt land, så är förtroende allt.
Och vi genomgår en förtroendekris i vårt land, av goda skäl.
Det läskiga är att folk inte verkar lita på varandra.
Det är inte smickrande för vår nation
att folk hamstrade toalettpapper och kulor i början av pandemin.
Det är jävligt läskigt.
Men här gick folk förbi toapappret, för de hade en rulle hemma.
Det låg kvar längre på hyllorna här än på andra ställen.
Det jag menar är att gemenskapen betyder allt
och att man måste skapa tillit.
Man kan tjafsa om detaljer,
men man måste tro att det kommer att finnas en viss anständighet.
"En viss anständighet" är rena utopin.
Jag oroar mig för hur världen kommer att bli.
Ser vi snart stridsvagnar på gatorna?
Kommer vi att få se ett nytt inbördeskrig?
Eller tänker jag för mycket på det här? Du tror
att det kommer att finnas en viss anständighet.
Jag tror att Gud styr allt, oavsett min egen oro.
Mina ansträngningar är mina egna. Resultatet har inget med mig att göra.
Jag gör det jag tror är bäst.
Jag vet inte vad det är, jag är bara en kille.
Men jag litar på att den här skapelsen har ett syfte.
Det bevisar att nåt perfekt existerar.
Vi måste ju tro på nånting. Varför skulle man annars fortsätta?
Men tanken på att de här sakerna ligger utanför din kontroll…
-Är den trösterik? -Ja, det är den.
Jag kan bara göra det jag ämnar göra, om jag ens är så medveten om vad jag gör.
Jag använder ordet "cool" om dig.
Du bor inte i New York, men du är där ofta.
Du bor inte i Los Angeles, men du är där ofta.
Hur många filmer har du gjort där, 18, 19? Det är helt galet!
-Började du när du var 20 eller nåt? -Jag var 19.
Den senaste var A Star Is Born.
Jag träffade Bradley Cooper här i Ohio. Han kom på en fest jag ordnade.
Han bad mig vara med i filmen.
Jag tittade på Half-baked.
Du har på dig…
Jag tror att det är en mörkgrön vaktmästaroverall.
Den var stålblå.
Nu ser jag dig under uppträdanden och på andra ställen i overallen.
Ditt namn står på den. Ingen ser bra ut i overall.
Men jag tyckte att du såg okej ut.
Sen såg jag den i filmen och jag tänkte: "Jaha, så var det.
Han fick behålla kläderna."
Det är kul med specialer, för man vet inte vad man ska ha på sig.
Richard Pryor hade röd kostym eller skor med paljetter.
Bara att välja kläder till i kväll var en mardröm.
Jag känner igen det, för när jag hade programmet
slapp jag tänka på det.
Och nu är det här allt jag kan åstadkomma. Jag beklagar.
När du gjorde din pratshow, vilken roll spelade berömmelsen?
Eller var du så upptagen av arbetet att du aldrig fick uppleva det?
Det senare. Jag vet att det låter fånigt, men det var så det var.
För när vi började förväntade vi oss att programmet skulle bli nerlagt.
Det hade redan hänt mig. Jag hade gjort ett morgonprogram som gick i sex veckor.
"Vad ska jag göra på måndag?" "Det är inte vårt problem."
Så man fokuserar. Och jag har en känsla av att du förstår det här.
Man fokuserar alltmer, för man känner en press att göra det allt bättre.
Det är hemskt att säga, men jag säger det:
-Jag älskar att vara berömd. -Kul för dig.
Nej, jag gillar… Jag gillar inte att vara en kändis,
men jag gillar att vara berömd.
-Förklara skillnaden. -Att vara en kändis är en roll.
Man går på röda mattan och de frågar vad man har på sig.
Och är man kvinna sticker man fram tån när de fotar en.
-Men du gör inte det. -Nej, jag gör inget sånt.
Jag gör inte ens intervjuer. Om det inte var du,
skulle jag inte vilja tala om det jag gör, för det är så plågsamt för mig.
Ett jobb som innebär att man är beroende av andras godkännande för sitt levebröd,
är ett galet jobb.
De flesta slipper oroa sig för om nån gillar dem.
Det är nåt vi måste tänka på.
Ju mer man investerar i kändisskapet, desto mindre av sig själv äger man.
Alla ståuppare i rummet…
Jag vill bara påminna er. Jag har alltid sagt det:
Vi har den bästa genren. Vi behöver inte veta mer än det vi vet.
Och allt vi vet är värdefullt på grund av det vi gör med det.
Var sann mot dig själv. Åt helvete med spelet.
Pengarna kommer. De flesta av er lyckas inte.
Jag pratade med en komiker om dig. Han sa: "Dave räddade ståuppkomiken.
Eftersom hans material är på gränsen,
eller över gränsen, förolämpar folk. Han bryr sig inte.
Men han tror på sin rätt rätt att säga, skriva och leverera materialet."
Han sa: "Han räddar ståuppen."
Jag siktar inte nödvändigtvis på att förolämpa nån.
Tanken på att såra nån är jobbig.
Men det kommer att ske. Det är fullt möjligt.
Mycket av ett konstverk är upp till åskådaren att tolka.
Och nu skär vi upp folks kött så noga.
Vi gör för mycket av publikens jobb.
Och publiken, nu när vi har internet, är som en bebis med ett laddat vapen.
Nån måste ta vapnet från bebisen, eller åtminstone inte…
…inte vara rädd för att bebisen har ett vapen.
Det är upp till dem. De måste tänka själva mer än nånsin.
Jag tittade på Sticks & Stones.
Det är svårt att uttrycka vad jag såg när jag tittade på dig.
Det är utomjordiskt. Som kommunikatör hade jag aldrig sett nåt liknande.
Underhållande och olikt allt annat.
-Man blir ödmjuk. -Man hör det hela tiden.
Och om du var en man eller en kvinna som gjorde det, med material som var…
Hur kul är det?
Jag vill se om ni kan gissa vem jag imiterar.
Jag ska gå in i rollen. Gissa vem det är.
Nu kör jag.
Hallå!
Om du gör nåt fel i ditt liv och jag får reda på det,
ska jag försöka ta allt ifrån dig.
Det kvittar när jag får reda på det. I dag, i morgon, om 15-20 år.
Om jag får reda på det är du jävligt körd.
Vem är det?
Det är du!
Den specialen är den jag gillar näst mest.
Det jag gillar är att det var svårt att säga nåt av det där då.
Man går ut där och låtsas inte bry sig, men det är jobbigt,
för så många ska tolka det man säger.
Jag förstår varför folk vänder sig emot materialet, men…
…det är värt att utforska. Avsikten är god.
Det kanske låter mer högtravande än jag är smart nog för att få ihop,
men utan att vara oense, lär man sig nåt?
-Från den specialen? -Nej, i allmänhet.
Om alla här inne är överens om allting, vad kan vi då lära oss?
Du har helt rätt. När man talar om så viktiga saker,
så måste det finnas utrymme…
…för försoning.
Ju mer utrymme för försoning, desto ärligare kan folk vara.
Och om man vill gå till botten med de här frågorna,
så krävs ärlighet och förlåtelse.
Ingen i hela fängelset har gjort nåt,
som uttrycket lyder, men alla har gjort nåt.
Om vi sätter in det i sitt sammanhang kan vi prata om vad det är vi gjort.
Vi kan ta reda på vad som pågår, varför de här sakerna fortsätter hända.
Då får vi en djupare förståelse,
men det här lindansandet innebär bara att ingen vill bli ertappad.
Låt mig fråga, och jag kom på frågan själv, så gör dig beredd.
Bob Dylan, när han var ung,
20, 21, som du när du var med i mitt program…
Det sammanföll med fredsrörelsen, den sexuella frigörelsen,
kampen för yttrandefrihet och regeringsmotstånd.
Jag tror att det var de som fick slut på Vietnamkriget.
Alla antog att han var en sorts talesman,
men han sa bara: "Det är jag inte. Jag sjunger bara protestlåtar."
Efter George Floyd väntade jag bara:
"När hör vi nåt från David?" Jag ser dig som en ledare i det här.
Hur fel har jag? Eller har jag rätt?
-Eller ska jag bara åka hem till Indiana? -Nej.
Jag är långt ifrån en ledare.
-Vill du bli en ledare? -Nej!
Jag har mycket roligare som vad fan jag nu är…
…än som nån som folk söker moralisk eller intellektuell vägledning hos.
Vi lever i ett helt annat klimat.
Det finns ingen pensionsplan.
Martin Luther King dog utfattig. Malcolm X dog utfattig.
Det vill inte jag göra.
Men det är din syn på det.
Jag väntar på att du ska säga nåt. Gör det mig till en följare?
Jag sa det efter att många andra redan sagt saker.
Kommentarerna efteråt var väldigt intellektuella
och jag chockerades av att ingen pratade om hur det känns
att se en man bli mördad av en man i polisuniform.
Jag tänkte på det här angående George Floyd.
För 55 år sen, i april 1965…
John Lewis och hans vänner, kollegor, korsar Edmund Pettus-bron
i Selma i Alabama, och en polis med batong…
Rena slagträningen. Han slår honom i huvudet och dödar honom nästan.
Han dödar honom nästan. Men han överlever och ägnar sitt liv…
…åt den här kampen.
Och mot slutet av hans liv, nästan samtidigt, blir George Floyd…
Jag vet inte om han nånsin var aktivist, men han blir dödad,
mördad, lynchad…
…av en polisman.
Likheten är slående.
De kommer båda att vara en del av kulturen framgent,
för att reparera det som måste repareras.
Vilken tragisk fotnot till en tragisk kultur.
Det är mycket att bearbeta.
Kvällar som den här är viktiga.
Bara att prata om det.
Vi är landsmän. Allihop, vi bor i USA.
Vi har våra problem, vår kamp. Det är konstigt nu,
för det tjafsas om vem som lidit mest, alla vill säga sitt.
De beter sig som att deras eget lidande utesluter alla andras lidande.
Både du och jag vet att det är långt från sanningen.
Man kan se det ur många synvinklar och lära sig av varandra.
Men det händer och högljuddheten oroar mig.
Det låter inte som nåt som är på väg mot en enkel lösning.
Folk säger att det som sker är annorlunda och förutspår verklig förändring.
-Har du samma känsla? -Jag tänker inte förutspå nåt.
Självklart hoppas jag att en verklig förändring ska ske,
och traditionellt, enligt min erfarenhet,
är förändringar aldrig behagliga. Det blir jobbigt innan det blir bra igen.
Det blir en förhandling.
Men om man ser det så,
hur fan förhandlar man med Derek Chauvin?
Vad ska vi prata om?
Den här killen… Jag kan inte ens föreställa mig det.
Det är intressant. Folk säger
att om det inte fanns kroppskameror och mobiltelefoner,
så skulle vi inte veta att det här pågick, och att det fungerar avskräckande.
I det här fallet var det inte avskräckande alls.
Man får känslan, och han hade utbildat polismännen som var med vid gripandet…
-Det stämmer. -Jag tycker att han stilar för kameran.
"Jag ska visa hur man gör. Jag fixar det. Jag kan döda en kille med mitt knä."
Det jag gjorde om George Floyd…
Jag pratade om Staten Island-poliserna som såg på när en polis dödade en man,
utan att tillrättavisa honom, för att de blev filmade.
Jag är inte emot kameror, men jag vill inte ha retroaktiv rättvisa.
Att ni sätter dit dem när jag är död. Jag vill att ni stoppar dem.
I de två fall vi diskuterar här… Vad säger du om dem som bara stod där?
Jag vill inte döma dem.
Jag kan inte föreställa mig hur det känns att se nåt sånt.
Det är en situation jag aldrig varit i.
Jag vill inte döma honom, men jag önskar att nån stoppat det.
John Crawford,
en svart man som mördades i en butik här.
Han gjorde inget fel.
Han mördades av en polis i Beavercreek, Ohio.
I den kommunen har det bara skett två dödliga polisskjutningar nånsin.
Samma kille gjorde båda. Den första killen han sköt var vit.
Om de stoppat honom då hade det inte blivit en rasfråga.
Det handlar om aggressivt, överdrivet nitiskt polisarbete.
Om vilken utbildning han fick.
Av nån anledning dödade han två personer i tjänsten.
Jag tror inte att folk var glada över konsekvenserna. De blev små.
"Black Lives Matter" är viktigt, men bedrägligt.
Problemet är inte enbart afroamerikanskt. Det är oproportionerligt mycket så.
Men det är inte bara vårt. Och om Ryssland utnyttjar våra rasistiska tendenser
för att upplösa unionen, så är rasismen en fara för nationens säkerhet.
Man måste plugga igen alla hål och se till att vi fungerar som nation.
Om de som verkställer lagen sätter knät i nacken på folk, så har man inget land.
Vi måste få stopp på det. Det är därför folk demonstrerar.
De vill rädda sitt land. Det är logiskt.
-Vems gator? -Våra gator!
Har ni nånsin haft problem med polisen här i staden?
-Självklart. -Och du personligen?
Ingen jävlas med mig.
-Har du aldrig stoppats av polis? -Jo, men det gick inte för långt.
Jag håller händerna vid tio i två. Jag visar respekt när jag säger nåt.
Men det är annorlunda här. Det är en liten stad. Vi ses nästa dag.
"Körkort och registreringsbevis." "Det är jag, Dave!"
Det är inga vanliga stopp.
Om jag blivit stoppad i nån annans bil, när de inte visste att det var jag?
Ja, det har hänt. Men oftast stör de mig inte.
Alla vet, det är en liten stad.
Om jag gjorde nåt dumt skulle de stoppa mig, men inte annars.
-Och om du bodde i en större stad? -Självklart.
En polis tog strypgrepp på mig i New Orleans, när jag spelade in en film.
Jaså?
Ja. Jag sprang från en klubb till en annan i Greenwich Village
och polisen stoppade mig för att jag sprang.
Det är inte olagligt. Jag var sen.
Polisen stoppade handen i min ficka. Vi komiker får ju betalt i kontanter.
Så jag hade mycket kontanter.
Polisen antog att jag sålde droger
och började lägga mina pengar i sin egen ficka.
Ja, sånt händer hela jävla tiden.
Folk är inte plötsligt upprörda av irrationella anledningar.
Det finns orsaker till uppfattningen att polisen inte är schyst.
Polisen har urholkat förtroendet för kåren.
De kan inte låtsas som nåt annat.
Ser du tillbaka på det och tänker att det kunde ha gått snett?
-Att du kunde ha dött? -Självklart.
När jag gick på high school, under crack-epidemin,
fick vi lektioner i lag och rätt.
Vi fick lära oss att bemöta polisen,
eftersom crack-epidemin var så farlig för mörkhyade ungdomar.
Det är nåt som finns.
Det åligger oss att rädda vårt land.
Ni vet vad vi måste göra. Det är valår, vi måste bruka allvar.
Varje afroamerikan måste registrera sig
för att lagligt få bära skjutvapen.
Det är enda sättet att få lagen ändrad.
Skriver du mycket för tillfället?
-Varsågod, ta en. -Gosse, du är grym.
Röker du gräs? Jag skämtar.
Ja, jag är hög som ett hus just nu.
Om det vore så väl.
Hur ofta röker du gräs?
Inte så ofta som folk tror. Jag är 46 nu.
-Hjälper det dig att skriva? -Nej.
-Hjälper det dig att uppträda? -Nej. Jag har enorma mängder ångest.
På grund av jobbet. Och det dämpade ångesten.
Ingen har ett liv utan ångest, men det är hanterbart.
Får jag fråga vad källan till ångesten är? Livet i allmänhet?
När det gäller det här jobbet,
så tar folk den känslomässiga påfrestningen för givet.
Och man måste bevara sin öppenhet.
När du tittar på en färdig produkt, en av dina ståuppspecialer…
-Är du inblandad i klippningen? -I hög grad.
Och videon som släpptes
efter George Floyds död?
Jag la ut den med brasklappen att jag visste att den var oslipad,
men om jag slipade på den, så skulle den bli mindre äkta.
-Hur blev reaktionen? -De flesta kände lättnad.
Den berörde en känsla folk hade, som inte togs upp i samtalet.
Då är vi tillbaka vid min synvinkel, som var:
"Här har vi den." Jag visste att den skulle komma.
Och där kom den. Så ur den synvinkeln…
-Den var toppen. -Det uppskattar jag.
Jag vet inte hur jag ska säga det här utan att det låter överflödigt,
men när jag tittat på ditt arbete…
Jag har aldrig sett nån som är bättre.
-Jag tittar på dig… -Sluta.
Det här är viktigt. Minns du sist jag var med i ditt program?
Jag tittade på det i dag, för att minnas hur det kändes.
När jag satt där var jag paranoid och tänkte att du kanske inte gillade mig.
Men när jag tittade på det insåg jag: "Han gillar mig mycket."
Frågorna var genomtänkta.
På ett sätt var det skrämmande att vara med i ditt populära program,
men det kändes som ett riktigt samtal.
Och att nån med din status, och vi visste redan att du skulle sluta…
Jag anade att vi kanske inte skulle sitta och prata i ett sånt sammanhang igen.
Jag visste inte när vi skulle ses igen och ville säga:
"Jag är glad om du är på tv.
Och om du inte är det. Jag är bara glad att du finns."
Jag tänker på 80-talet. Jag bodde här när ditt program gick sent på NBC.
Jag började titta och blev förälskad.
Att du sitter här just nu känns helt fantastiskt.
Jag tänker på alla bra intervjuer, med Eddie Murphy och Andy Kaufman,
och andra jag beundrade.
Och plattformen som du gav till den här genren som jag älskar så.
Det är lätt för mig att göra saker om jag sett nån annan göra dem först.
Och tack vare ditt program såg jag många av sakerna jag lärt mig göra.
Du är hemskt vänlig. Nej…
-Det är sant. -Tack.
Vi har gjort det här programmet, jag vet inte hur många avsnitt,
och schemat har blivit avbrutet, som alla andras.
Men jag blir glad varje gång, eftersom personen i den där stolen…
…är så mycket smartare än jag.
Och jag måste säga att statusen du uppnått
inom gebitet du valt är oerhört välförtjänt, min vän.
Herrejösses, tack. Uppriktigt.
David Chappelle!
David Letterman.
-Det har varit en ära. -Nej, det var en ära för mig.
Okej. Allt här är ert, kom och ta det.
Undertexter: Arnar Jonsson