Jsem „Happy Gilmore“.
Jde mi to bezvadně.
Takhle nejspíš někoho zabiju.
To bude tak 300 metrů.
Na tohle potřebuju kaskadéra.
Pěkný, Dave.
To teda!
Na levačku vám to vážně jde.
Jo. To teda jo.
To je paráda.
Vy jste obouruký?
Jsem presbyterián.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Jsem rád, že jsem tady.
Tohohle člověka se snažím získat už dlouho
a čím víc o něm vím,
tím víc chci být jako on.
Chtěl bych ukázat někoho, koho znáte.
A když ho znáte, máte ho rádi.
Pravý mistr svého oboru,
David Chappelle, dámy a pánové.
Ohio.
Jak se vede?
- Moc rád vás vidím. - Nápodobně. Díky.
Mockrát díky, že jste dnes přišel.
Mám tu domácí publikum.
Tak to má být. Pro mě je to velká radost,
protože jsem si hodně nastudoval o vás i vašem životě
a můj pohled na vás není nic
než nefalšovaný respekt.
Jsem rád, že jste dnes přišel.
A ještě něco.
- Za minutu vás pustím ke slovu. - To je v pohodě.
Před téměř 27 lety
jsme se setkali poprvé.
- Ve vaší show. - V mé show.
Ano, a ironií osudu,
když jsem tehdy poprvé měl být ve vašem pořadu,
neměl jsem oblek.
Měl jsem džíny a tričko.
Takže mě vyhodili.
Vážně? Tam byl dress code?
Ano, a proto mám dnes večer oblek.
Tehdy jsem se zařekl, že už si s Lettermanem nesednu.
- Odsud vás nevyhodí… - Jo, to doufám.
Jaký byl váš život před 27 lety?
To mi bylo tak 19.
Měl jsem rok a půl po střední.
Bydlel jsem v New Yorku.
Být tehdy ve vaší show bylo pro komika
vrcholem kariéry. Kdo měl za sebou „Lettermana“,
neměl vyšší metu.
A já to dokázal.
Dámy a pánové, přivítejte v našem pořadu Davea Chappella. Dave!
Vzpomínáte si, jak vám to tehdy večer šlo?
Dost dobře.
Věnuji velkou pozornost všem drobnostem rasové historie.
V New Yorku je něco, co byste měli vidět.
Ve Washington Square Parku. To je zajímavé.
Mají tam dva velké stromy, kde kdysi dávno věšeli zločince,
ale tehdy věšeli bělochy
a černochy
na různých stromech.
Taková věc se vás dotkne, ne?
Televize je trochu jiná parketa. Já se pořád považuju na komika z nočních klubů.
Teď jsem komik, co dělá něco
v televizi, ale atmosféra
prostředí, ve kterém jsem se vyvíjel,
byla mnohem vstřícnější,
než co zažijete v televizi.
Mně už bude takových 100 let.
A když jsem začínal v oboru,
stačilo člověku číslo
na pět minut, aby šel do Tonight Show.
A teď
je to naprosto jinak.
Každý má smlouvu na hodinové speciály.
Zaprvé, jen představa, že bych měl dát dohromady takový materiál,
je deprimující.
Ale vy jste hodně plodný.
Kolik hodin už jste si odsloužil
na jevištích téhle planety?
Vím, že když jsem končil se svou Chappelle’s Show,
jezdil jsem často do San Franciska. Do oblasti Zálivu.
A všechny věci jsem si nahrával. Zvukový záznam.
Jde doslova o stovky hodin nahrávek.
Některé věci se přenesly do práce, kterou dělám teď,
ale nějak jsem tušil, že jde o výjimečnou dobu
v mém uměleckém vývoji,
a tak o ní mám záznam.
Tehdy jsem si myslel, že jsem si zničil kariéru.
Když jste odešel z televize?
Jo, nikdy předtím jsem neviděl, že by to někomu pomohlo.
Dostanete se mimo a říkají vám:
„Tak to je zlý. Místo vás máme jiné.“
- To je konec. - Jo.
A když pak zmizel ten strašák, jestli to dokážu,
a já jsem to prostě jen dělal, živil se tím, a taky proto,
že jsem to měl rád, udělalo
to ze mě lepšího komika.
Udělalo to ze mě odvážnějšího komika.
Nejhorší, co vás může potkat, když na něčem děláte,
je, že o to přijdete, nebo to poděláte.
Musíte se smířit s tím, že to není všechno.
Dnes večer se těším, že bych tu uplatnil několik nápadů.
Jedním z nich je, že odejdete z pořadu.
Víte, ono existuje
historické video i tištěné dokumenty
jak odcházíte z jednoho pořadu za druhým a odpovídáte na otázku:
„Co to s vámi je? Opustil jste skvělou… Co se děje?“
Oni by vás dali kamkoliv,
protože byli tak zoufalí.
A čím déle jsem o tom přemýšlel,
tím logičtěji mi to znělo, protože
co úžasnějšího, skvělejšího může drsňák jako vy říct než:
„Dobrou noc vám všem!“
A pak adios.
Není to úlet?
Tak nejdřív to bylo hrozný.
Jo.
Bál jste se? Musel jste být hrozně vystrašený.
Samozřejmě. Byl jsem.
A při odchodu z takového pořadu nastaly i právní problémy.
A samozřejmě jsem neměl peníze, které jsem si myslel,
že k takovému rozhodnutí potřebuju.
Na začátku to vypadalo všelijak.
Musíte čelit spoustě strachů.
Některé jsem snášel líp, ale hlavně jsem byl odhodlaný,
jestli mi rozumíte.
Nechtěl jsem se rozhodnout takhle a potom…
- být příkladem toho, jak se to nedělá. - Jistě.
Proto jsem musel vymyslet…
Jenže viděno z tohoto úhlu pohledu, nenapadá vás při pohledu zpět,
že to bylo skvělé?
Panebože, jo. A teď je David Letterman v Ohiu a…
Prostě to vyšlo.
Jenže než se to rozjelo, tak to bylo fakt děsivé.
Nevím, co si myslíte, že se stane, když odejdete z úspěšné show.
Řeknu vám, co se nestane.
Neřeknou vám: „Hodně zdaru v budoucím úsilí.“
To se nestane.
Přijali to velmi chladně.
Když jste odešel z toho pořadu, četl jsem si o tom stále dokola.
Byl tam popis toho dílu, ale nikde žádné vysvětlení,
jak se někdo z týmu smál
skeči, který jste dělal,
a vy jste si myslel, že se smál něčemu, čemu neměl.
Vybavujete si to?
Ano, vybavuju.
Přivedlo mě to na zajímavou otázku,
se kterou jsem především bojoval.
Víte, Dave, snažím se vydat ze sebe to nejlepší.
A v téhle době, zejména v souvislosti s kariérou
jsem stále cítil, že můžu kdykoliv skončit,
takže jsem to dost přeháněl.
Občas zajdete příliš daleko. Hrajete si s mocnými silami.
Žertoval jsem o rasismu a spoustě dalších -ismů a…
Bral jsem to jako riziko povolání, ale současně mi docházelo,
že je to příliš velká síla, abych mohl být v klidu.
Nevěřil jsem okolnostem, tomu, že jsem hvězda,
nevím, jak to říct.
Vybavujete si v souvislosti s tím smějícím se člověkem
svůj vlastní pocit, že je to něco, co není v pořádku?
Ano, ale hlavně si vzpomínám…
na vlastní emoce. Jak jsem to vnímal.
Je v souvislosti s tou událostí něco, o čem nechcete mluvit?
Bylo to tak zlý, že jsem z toho pořadu odešel.
Nebyl to jediný důvod odchodu,
ale rozhodně mu to napomohlo.
Jako že už to nechci.
Že už se tím nechci trápit.
Víte já… a pak už toho nechám…
V pořádku.
Jen mě zajímá, co to bylo za materiál… čeho se to týkalo?
Ten skeč nebyl tak špatný.
Vlastně to byla legrace.
Hrál jsem postavičku.
Byl jsem namaskovaný jako blackface,
který se vynoří, kdykoliv někdo pocítí ústrky rasismu.
Což je velmi slušné východisko.
Takže vidíte, že to nebyl špatný skeč, ale když slyšíte špatný smích,
co se týká vašeho převleku…
je vám to trapné.
- To byl ten důvod. - No ano. Jistě.
Ale že mám odvahu, když tu o tom mluvím.
No a co já? Já se na to zeptal.
Nejlepší na tom, že jsem skončil, byl návrat zpátky sem.
Tehdy mi začalo plně docházet, jak cenné je
být součástí komunity.
Přicházeli lidi z médií i odjinud, aby se na mě podívali,
a lidi tady mě hodně chránili.
Nepohlíželi na mě jako na padlou celebritu.
Byl jsem spíš chlápek z ulice.
A taková věc vám pomůže přežít…
Řekl jste „padlá celebrita“, ale vy jste doopravdy nepadl.
Kdyby ten pořad zrušili, to by byl pád.
Kdyby se Evel Knievel pokusil přeskočit 12 aut a neuspěl, to je propadák.
A mám pocit, že pokusy o tyhle vtipy jsou
jako triky Evela Knievela.
Doufáte, že si nezlomíte vaz.
Jo. Ale řeknu to takhle,
dneska můžete dát do produkce jakýkoliv skeč
a je to v pořádku,
ale sledovat vás
jako člověka, co se dělí o myšlenky a psané nápady…
- je mnohem přesvědčivější. - Páni.
Ať už vaše rozhodnutí ovlivnilo cokoliv,
jde vám to takhle líp,
čímž nechci říct… že nemáte už nikdy dělat pořad v televizi.
- Jsem rád, že jsem si to zkusil. - Jo.
Při pohledu zpátky.
Bylo to zatím to největší, co vás v životě potkalo,
kromě narození dětí.
Dost mě ta událost utvářela,
nebo spíš sled událostí. Nebyly to oddělené věci.
Ale kdybych ten pořad dotáhl do konce
i s těmi pocity, co jsem měl, už bych asi byl jiný.
Povězte mi, mimochodem, kde jsme?
- Tady? Teď? - Ano.
Jsme na okraji krásné vísky Yellow Springs v Ohiu.
Přesně tak.
VESNICE YELLOW SPRINGS
Yellow Springs.
- Nejlepší místo. - Jo, je krásné.
Za 100 let se to tu nezměnilo.
Ale když jste byl malý, muselo to být jiné, že?
- Esteticky téměř stejné. - Vy žertujete.
Vzpomínám, jak jsem tu chodil, nakupoval, procházel se s tátou.
Tady byla restaurace, jmenovala se jinak.
Byla to banka a jmenovala se jinak.
A za těmi lány vánočních stromků je roztomilý podnik,
jménem Young’s Dairy.
Ano, cestou sem byl vidět.
Taky jsme viděli Antioch College.
Antioch College tu byla něco jako kulturní zjevení,
hlavně v 60. letech.
Je to alma mater lidí jako Coretta Scott Kingová.
Učil tam otec Johna Lithgowa.
Herec John Lithgow tu vyrostl.
Vaše rodina má vazbu na Antioch?
Můj otec tam učil a myslím, že byl ve správě té instituce.
Vy jste tu vyrostl?
Částečně. Naši se rozvedli.
Narodil jste se ve Washingtonu.
Žil jsem tam spoustu let, ale otec žil tady.
Takže od roku 1976. Vánoční prázdniny. Chodil jsem tu na střední.
Co udržuje stabilní atmosféru tohohle místa?
Podle mě je to kouzlo života na malém městě,
život je tu předvídatelný.
Vídáte známé tváře.
Lidi mě znají. Já znám je.
Když jste slavný, všichni vás znají. Vy nikoho neznáte.
- Tady jsou slavní všichni. - Tohle není typické maloměsto.
Takhle to tu vnímáme.
Není to nic nového.
V tomhle městě to má tradici.
- Panebože, jo. - Tohle povědomí. Tenhle aktivismus.
Když si tak čtu o Yellow Springs,
je tu jedinečné propojení zdejší komunity
a otrokářství.
Ten vztah nebyl přímočarý,
ale přesto tu byl a zdál se být životaschopný,
pomáhal mužů a ženám zbavovat se otrokářských pout.
Víte něco málo o historii tohoto města?
Jasně. V Ohiu byli abolicionisté,
otrokářství ve státě Ohio nikdy nebylo legální.
Ale taky jsme neměli volební právo,
takže černoši nebyli
ani otroci, ani svobodní lidé.
Hranici představovala řeka Ohio.
Za ní, v Kentucky, byli otrokáři.
Spousta lidí tu byli Kvakeři a Mennonité a tak podobně,
ale byli proti otrokářství a tohle město se stalo baštou abolicionistů.
Některé starší domy mají průchody,
kde se schovávali otroci, takže je to velká část naší historie.
Letos to kvůli COVIDu nebylo,
ale tradičně 4. července
chodíme na ohňostroj do Gaunt Parku.
Gaunt Park dostalo město darem
od Afroameričana jménem Wheeling Gaunt,
což byl otrok,
jehož „pán“ mu dovolil pronajímat vlastní pracovní sílu.
Takže když skončil práci na poli,
chodil pracovat na jinou plantáž
a tam mu platili.
Nakonec si mohl koupit svobodu.
Vlastně svobodu celé rodiny, myslím, že pěti lidí.
Stal se z něj vlastník půdy,
byl velmi nápomocný v dějinách černošské univerzity, Wilberforce…
o kus dál touhle ulicí…
a když zemřel, daroval park obci Yellow Springs.
Je to jedna z mých oblíbených částí města.
Čtvrtého července
sem přijíždějí běloši ze všech koutů,
protože máme nejlepší ohňostroj v okolí.
A sedí na pozemku, který daroval černoch,
jehož přinutili koupit si vlastní svobodu,
a oslavují ideál toho, kam by měla tato země směřovat.
Tohle je jedna z krásných ironií tohoto města.
Vlastně myslím, že každý měsíc, nebo určitě každý rok,
všechny vdovy ve městě, díky fondu, co zřídil,
dostanou libru cukru a libru mouky.
Vdova po mém otci ji dostává dodnes.
To je pozoruhodné.
Můj táta a pár jeho kamarádů rozjelo aktivitu,
která se nazývá Afroamerický kulturní týden.
Je to akce, která oslavuje černou kulturu v ohijském maloměstě.
Vystupoval jsem na první. Propadák.
- Vy a propadák? - Ano, byl to propadák.
Dělal jsem akci pro tátu.
Ale jinak to byl týden řečníků a umělců…
Pokračuje to i dnes? Nebo nějaká obdoba?
Ano. To, co dělám, je tak nějak v duchu téhle tradice.
- Jo. - Pořádáme tu párty
ve stodole mého souseda, takzvaný Juke Joint.
Létají sem umělci z celého světa
a vystupují v té malé stodole.
To je úžasné.
Ano, opravdu ano.
A takhle mě vychoval můj táta.
Celá politika je místní, komunita je všechno,
a tak podobně.
Nemůžete změnit svět, ale kousek můžete zkrášlit.
- Ano. - Otázka morálky. A podle toho žiju.
Vidím tu duhovou vlajku.
Jo. Gayové jsou vítáni.
V Yellow Springs jsou vítána všechna písmenka abecedy.
A chceme, aby se tu všichni cítili v bezpečí a příjemně.
Když přijedete do města, uvidíte nápis. Jediné slovo: „Laskavost.“
To je místní motto.
Ale tohle místo se mi vždycky líbilo. Z historického hlediska
se mi líbí, že bylo vždycky liberální.
Nenapadá mě lepší termín než ostrov Bernieho Sanderse
v Trumpově moři.
A jestli se mi na tomhle místě něco líbí nejvíc,
tak touha po sounáležitosti s komunitou.
Znám tváře všech,
oni znají mé děti
a sláva se s četností kontaktu obrušuje.
Jak si na vás zvyknou, je to, jako když za vámi chodí na návštěvu.
Mě znají.
Sem přišli kvůli vám.
Milé místo k životu, jestli mi rozumíte.
- Zažíval jste to i jako dítě? - Ve značné míře…
Bral jsem jako samozřejmost,
jak jsem se tu cítil dobře.
Ale v komunitě byla spousta lidí, co mě naučili dost věcí
a co se o mě postarali způsobem, který jsem ocenil až ve vyšším věku.
- Kolik je teď vašim dětem? - Nejstaršímu 19. V říjnu 20.
Jak se mu vede?
Je úžasnej. Nejlepší.
Je nejlepší. Miluju ho.
Nové modely jsou lepší než ty staré.
To, jak myslí, je inspirativní.
Je mnohem odvážnější, než jsem byl já v jeho věku,
což vám může připadat jako ironie, s ohledem na společnost,
ale už jen to, že může rozhodovat ty zásadní věci, jako kdo je
nebo kým chce být.
Je to taková ta upřímnost a bystrost, co dnes mají,
protože je bombardují informacemi…
Děti dnes jen tak neošulíte.
Povězte mi o ostatních.
Jeho bratr Ibrahim je má sportovní hvězda.
Je s ním legrace. Když to tak vezmu,
tak ze všech dětí je jediný, kdo si kdy zkusil stand-up.
Byl jednou v Comedy Cellar a zazářil.
- Bylo to fakt vtipný. - Výborně.
A bylo to dost odvážné.
Otevřely se mu tím dveře, nebo stačilo?
Už o tom nikdy nemluvil. Asi se jen potřeboval vypovídat.
Jo.
Ale jsem rád, že si to zkusil,
- protože to byla nádhera. - Jo.
Sáhl si na to a šlo mu to.
- A pak je tu třetí. - Má dcera. Mé dvojče.
Je to rozkošná holčička, takové dítě jsem mohl být i já.
- To je roztomilé. - Jo.
Moje žena, když byly děti malé, se s nimi
hodně nadřela.
Já jsem psal pořady. Pracoval.
Jak se to říká?
Matka je slovo pro Boha v srdcích a na rtech dětí.
Byla pro ně vším.
Jediné, co jsem dělal já…
bylo, že jsem přesvědčoval své děti,
o tom, že skvělejšího chlapíka už nikde neuvidí.
- Hezké… - Ano, bylo to na dlouhou trať, protože…
Dětičky, táta by vám rád něco řekl.
Vykládal jsem jim nejrůznější pitomosti o tom, jak jsem skvělý.
A taky že mi můžou věřit. Nebral jsem se jako autoritativní postava,
spíš jako kniha plná informací.
Když mi položíte ty správné otázky, můžu vám říct spoustu věcí.
Souviselo to nějak se vztahem, který jste měl s otcem?
Rozhodně.
Co bylo u otce hlavní… nikdy by mi neříkal, co mám dělat,
což vám možná přijde jako zvláštní způsob výchovy.
Říkával jen, že musím být schopný se rozhodnout,
což na první pohled vypadá jako chyba
a já jsem si myslel, že mi to ubližuje.
Ale čím jsem starší, tím víc chápu, proč mě takhle vychoval.
Pomohl mi vyhodnotit díly skládanky,
ale ty kousky k sobě už nedal.
Říkal vám, že vás má rád?
- Pořád. - Pořád.
Ano, říkal. Tohle máme v rodině.
Myslím, že nikdy se nikdy neloučím s dětmi, aniž bych řekl, že je mám rád,
protože nikdy nevím, co by se mohlo stát.
Takže je to to nejdůležitější,
myslím pro stabilitu. Je to…
Nikdy neuvidíte, aby dítě, kterému ubližovali, mělo sebedůvěru.
Anebo aby ji mělo dítě, které zanedbávali.
Občas vás to, že na vás někomu záleží,
inspiruje a dodává vám to odvahu.
Srovnávají si vaše děti svůj život s životem ostatních dětí,
se stylem, jakým žijí?
Podle mě to, čím se živím, jejich životy nijak nezasáhlo,
alespoň ne tak, jak si lidi myslí, protože nežijeme v Hollywoodu.
Nejsou tu paparazzi, co by se honili za fotkou.
V tomhle směru je komunita chrání.
A ta druhá věc je, že většinu času, co tu jsem, nestála
má kariéra za nic. Koho bych zajímal?
Chápete?
Zbyly mi jen peníze.
Tady na to celá komunita už byla zvyklá.
Byl jsem dítě. Bylo mi 14, když jsem začínal.
Když jsem přijel do New Yorku, lidi na mě dohlíželi a dávali pozor,
abych nezašel moc daleko.
Vždycky si toho budu vážit, ale vzpomínám, že asi před rokem
zemřel v New Yorku jeden komik, William Stevenson.
Šel jsem mu na pohřeb, chtěl jsem, aby jeho rodina věděla,
že to pro naši scénu byl důležitý člověk,
a když jsem se rozhlížel po místnosti, viděl jsem známé komiky,
mladé, staré, všechny, co jsem za ta léta znal,
a došlo mi, že tihle lidé
mě ovlivnili stejně jako komunita, kde jsem žil.
Je to zvláštní klub, skuteční komici.
Jo, je to zajímavé. Mám přátele, které znám od základní školy,
a pak mám přátele, které znám od doby, co jsem odjel do Kalifornie
a rozjel komediální klub.
A to je ta skupina,
i když své staré přátele miluju,
tak to je ta skupina…
- Všichni mluvíme stejným jazykem. - Chápu, proč se poldové schází
- Jo. - … jen mezi sebou a zločinci taky.
Tohle k tomu patří.
- Jste muslim? - Ano.
- Kdy jste se stal muslimem? - Když mi bylo 17.
- Za jakých okolností? - Nevím.
Asi jsem věřil v Boha?
Víte, já nejsem…
Měl bych to uvést tím, v tomhle směru nijak nevynikám.
Když mi bylo 17, žil jsem ve Washingtonu
a naproti mému domu byla pizzerie.
A byla tam spousta muslimů, co v ní pracovali,
tak jsem tam chodil a žertoval s nima.
A taky jsem byl přirozeně zvědavý
a ptal jsem se jich na náboženství.
Jeden chlapík mi to zapáleně podával, bylo to hodně přesvědčivé.
Líbily se mi vyhlídky s tím spojené
a myslím, že právě tohle utvářelo mé rozhodnutí,
že chci vést smysluplný život.
Duchovní život.
Nejen to, co držím v rukou, ale vždycky jsem si uvědomoval,
že by to mělo mít smysl.
Dokonce i teď,
když tu sedíme uprostřed ničeho,
si uvědomuji, že jsem tu dělal za posledních pár měsíců 26 představení.
A je to drahé a náročné a spousta lidí tvrdě pracuje,
ale každý, kdo dělá na těch pořadech, je z Ohia, nebo má vazbu na komunitu.
Hodně z nich předtím propustili. Nemohli pracovat.
A já tu dělal stand-up a oni se zase postavili na nohy.
A pro mě je to velmi smysluplné.
Udělal jsem milion představení,
ale těch posledních 26 pro mě má smysl,
protože je to něco, co předkládá světu má komunita.
S tím motorem není něco v pořádku.
Ne, to je dobrý.
Objednal jsem si pizzu.
Teď je tu ekologický ústav, ale jaké to bylo, když tu byl tábor?
Jezdili jsme sem v šesté třídě. Součást výuky. Mé děti taky.
Chodili jsme na dlouhé výpravy do přírody
a oni nám ukazovali nejrůznější ptáky.
A tehdy jsem
žil ve Washingtonu s mámou.
Tady jsem byl asi tak rok
a ta příroda mě fakt dostala.
Takže jste se tomu nebránil. Té změně.
- Vlastně jste ji přivítal. - Miloval jsem to.
Jedna z věcí, co jsem miloval,
byla tátova kabelová televize,
ta mi změnila život.
MTV a všechny ty blbosti.
Zlatá éra kultury.
- Jo. - O víkendech jsem byl vzhůru
celou noc a koukal na televizi.
Takže přírodní krásy okolí a kabelová televize.
To byla paráda.
Co víc si může kluk přát?
A teď jdeme k vodní nádrži, podle které se jmenuje město, ano?
Přesně tak. Žluté prameny.
Lidi si dřív mysleli, že má kouzelné léčivé schopnosti.
A místní legenda zní, že když se napijete z pramene,
vždycky se sem nakonec vrátíte.
Napil jste se někdy z pramene?
Jasně, pil jsem hodně.
- Tomu věřím. - Vlastně jsem ani neodjel.
Pokud té legendě věříte, dává to perfektní smysl.
Jak jsem si četl, že jste muslim,
byly tam odkazy na něco, co mě fascinovalo.
Studna Zamzam.
Existuje studna zvaná Zamzam. Je v Saúdské Arábii.
Vypráví se mýtus,
že jistá rodina šla pouští a umírala žízní,
když se objevila tahle bezedná studna.
- Můžeme se tam podívat. - Ano, já tam můžu.
Vy byste asi musel obvolat pár lidí.
Byl jste tam?
Ano.
Je to jen pro muslimy.
Není to turistická oblast.
Ne. Ani by neměla být.
Tím mužem byl prorok Abrahám a jeho žena.
To slovo „zamzam“ … vy mluvíte arabsky…
znamená to „dost, dost“, protože když zazněl příkaz,
aby se ta studna objevila, proudila voda tak mocně,
že manželka vykřikla: „dost, dost!“, protože jí bylo příliš.
A říká se, že ta studna je nevyčerpatelná.
To, co mi na tom dodává útěchu je,
že to vše pochází z jediného zdroje.
A že ten zdroj je nesmírně laskavý,
a i když možná nechápeme záměry tohoto zdroje,
jsme s ním všichni spojení a svázaní.
Není to tak, jak se to prezentuje ve veřejném prostoru.
Jde o úzký a negativní náhled na náboženskou víru.
Je to krásná víra. Je nádherná.
A myšlenky tohoto náboženství se odrážejí ve všech
abrahámovských náboženstvích.
Tyhle myšlenky najdete v křesťanství nebo v judaismu.
Ale tady jde o to, že zmíněné místo něco znamená.
Je to místo, kde se učíte. Kam se přicházíte něco dozvědět.
Přijdete s prázdnou hlavou,
dozvíte se hromadu věcí a pak zase jdete dál.
Co je to?
Tohle je pramen.
Dave, jdete na to?
- Jdu na to. - Když si loknete, tak já taky.
- Ironie osudu. - V pohodě.
To bylo bezva.
Ta nejlepší voda.
Jdu si ještě přidat. Pardon.
Sem se určitě budete vracet.
Nejenže se budu vracet. Koupím si tu nemovitost.
Když současný prezident říká:
„Postaráme se, abychom dostali z téhle země muslimy,“
jaký z toho máte pocit?
Od takového člověka asi nečekáte moc empatie nebo soucitu,
případně nějaké kulturní rafinovanosti.
Je smutné, že tahle funkce v sobě nemá víc lidskosti.
Ale byla ta funkce někdy lidská?
Když Biden nazval Trumpa prvním rasistickým prezidentem,
tak to vlastně nebyla pravda.
Jak se asi mám cítit, když slyším, že běloch říká nějakou kravinu?
Vím, že bohatí běloši označují chudé bělochy za odpad.
A jediný důvod, proč to vím, je, že jsem loni vydělal tolik
a bohatí běloši mi to vykládali na koktejl párty.
S tím já nesouhlasím.
A já jsem stál s nimi ve frontě, jak se po Američanech žádá,
aby byla demokracie.
Ani při volbách nikdo nepředbíhá.
A poslouchal jsem je.
Poslouchal, jak říkají ty naivní ubohý bělošský kecy.
Páni, Donald Trump půjde do Washingtonu
a bude za nás bojovat.
Stojím tam a říkám si: „Ty pitomče pitomá.“
Ty jsi chudý.
Bude bojovat za mě.
V každém vztahu,
zejména u občana, je na prvním místě důvěra.
A podle mě důvěra v tuhle zemi prochází krizí, a nikoliv bezdůvodně.
A co mě děsí:
zdá se, že lidi ani nevěří jeden druhému.
Nevypovídá to nijak pozitivně o naší národní povaze,
že si lidi syslili toaleťák a střelivo,
když začala pandemie.
To je děsivý.
Ale tady jsem znal lidi, kteří prošli kolem role toaletního papíru,
protože věděli, že mají roli doma.
Takže vydržel v regálech déle než jinde.
Tím se vám snažím říct, že komunita je všechno
a je důležité podporovat důvěru mezi lidmi.
Kdykoliv se přeme o konkrétní věci,
musíme věřit, že existuje nějaká udržitelná úroveň slušnosti.
Udržitelná úroveň slušnosti. To je něco jako nirvána.
Ale dělám si starosti, jaký bude svět?
Budou na ulici tanky, proboha?
Bude zase občanská válka?
Chápete? Anebo o tom moc přemýšlím?
Když říkáte,
že existuje udržitelná úroveň slušnosti.
Věřím, že Bůh má všechno pod kontrolou,
bez ohledu na naše obavy.
Když se člověk snaží, je to jeho nápad,
ale výsledek už s ním nesouvisí.
Jenže já dělám, co považuju za nejlepší.
Jen nevím, co je nejlepší, protože jsem pořád člověk.
Věřím ale, že tohle stvoření má smysl.
Že dokazuje existenci něčeho dokonalého.
- V něco věřit musíme. - Ano.
Proč bychom jinak pokračovali?
Ale to vědomí, že ty věci jsou mimo naši kontrolu…
Uklidňuje vás to?
Mě to uklidňuje.
Můžu dělat jen to, co dělat chci,
pokud tedy budu zodpovědně přemýšlet o svých činech.
Opět platí, že ve vztahu k vám použiju slovo „třída“,
ale zajímavé je, že nežijete v New Yorku.
Trávíte tam hodně času.
Nežijete v Los Angeles. Trávíte tam hodně času.
Kolik filmů jste natočil v Los Angeles - 18, 19?
Ano.
Neuvěřitelné! Začal jste natáčet filmy
- když vám bylo 20? - Devatenáct?
A ten poslední byl Zrodila se hvězda, je to tak?
Tady v Ohiu jsem se setkal s Bradleym Cooperem.
Přišel na párty, kterou jsem pořádal,
přizval mě do filmu.
Díval jsem se na Mazané hochy.
Jo.
A vy tam jste jako
údržbář, máte tmavě zelenou kombinézu.
Ano, jmenuje se to elektrická modř.
Vídal jsem vás
při vystoupeních na nejrůznějších místech
v kombinéze.
- A na ní jmenovka. - Jo.
V kombinéze nevypadá dobře asi nikdo.
A pak na vás koukám a říkám si: „Jemu to sluší i tak.“
A pak vás tak vidím ve filmu
a napadne mě: „To je ono.
Nechal si oblíbené oblečení.“
Když je nějaký speciál, je to legrace, nevíte, co na sebe.
Díváte se na Richard Pryor: Live in Concert
a zapamatujete si, že měl červený oblek
- anebo flitry na botách. - Ano.
Dokonce i oblečení na dnešek byla noční můra.
Ten pocit znám, protože dokud jsem měl pořad,
nemusel jsem se starat, co si obleču.
A teď můžu chodit takhle.
Pardon.
No a když jste dělal Lettermana,
jakou roli ve vašem životě hrála sláva?
Anebo vás práce tak vytěžovala,
že jste slávu ani nevnímal?
Ta druhá možnost.
Vím, že to zní hloupě, ale přesně tak to je.
Protože když jsme začali,
já i můj tým a můj štáb
jsme čekali, že nás zruší, protože už se mi to stalo.
Dělal jsem ranní show
na NBC, která běžela doopravdy šest týdnů.
Takže: „Počkejte, kam jdu v pondělí?“ „Tak to není náš problém.“
Takže se soustředíte.
A mám pocit, že to chápete.
Vaše soustředění je stále úpornější,
protože cítíte tlak, abyste to dělal pořád líp.
Je to hrozné, když to říkám veřejně, ale musím to říct.
Miluju být slavný.
To se máte.
Ne, vážně…
Miluju to. Nejsem rád celebrita,
ale jsem rád slavný. Dává to smysl?
Popište nám rozdíl.
Celebrita je role.
Celebrita znamená, že jdete po červeném koberci a ptají se, co si oblečete.
Když jste dáma, tak vystrčíte palec, když vás fotí.
- Ale tohle vy neděláte. - Ne, nic takového nedělám.
Nedělám ani rozhovory, Kdybyste to nebyl vy,
ani bych nikomu nevykládal nic o tom, co dělám,
protože mě to otravuje.
Jakákoli práce, při které jste závislý na tom, jak druzí schvalují
váš životní styl, je šílená.
Většina lidí se nemusí bát, jestli jsou oblíbení, nebo ne.
My na to musíme myslet.
Čím víc do sebe coby celebrity investujete,
tím méně patříte sám sobě.
Všem komikům v téhle místnosti
bych rád připomněl:
věřte mi, a budu to pořád opakovat,
tohle je nejlepší žánr.
Nemusíme vědět nic, jen to, co víme.
A všechno, co víme, je cenné tím, co z toho uděláme.
Zůstaňte si věrní
a nehrajte tu hru.
Peníze přijdou.
Ale většiny se to netýká.
Včera jsem o vás mluvil s jedním komikem a on řekl:
„Na Daveovi Chappellovi je skvělé, že zachránil stand-up.
Protože pracuje kvalitně, dělá vtipy na hraně,
za hranou, přehání,
štve lidi,
ale je mu to jedno.
Věří však ve své právo
říkat, psát a prezentovat tyhle věci.“
On řekl: „Zachraňuje stand-up.“
Já rozhodně nikoho nechci urážet.
Možná pomyšlení, že někomu ublížíte,
je samo o sobě bolestivé. Tak nějak.
Ale při práci se to stane.
Je to možné.
Spousta té práce je umění, které si divák
musí nějak vyložit.
A tentokrát jsme to lidem servírovali tak po lopatě,
že jsme za ně odvedli značnou část práce.
A tohle publikum, co má Internet,
je teď jako dítě pobíhající s nabitou pistolí…
Někdo mu tu zbraň musí sebrat, jinak se…
Nebojím se, že má dítě zbraň, ale…
mají svou zodpovědnost.
Víc než kdy jindy musí odvést svou práci.
- Viděl jsem Sticks & Stones. - Jo.
Je těžké vyjádřit,
co jsem vnímal, když jsem vás sledoval.
Je to z jiného světa.
Jako diskutér
jsem nikdy nic takového neviděl.
Zábavné. Nikdy jsem nic takového neviděl.
Tak to mě… uvádí do rozpaků.
Ne, tohle slyšíte pořád.
A kdybyste byl muž nebo žena, který by dělal všechno
podle jedné šablony…
To by vás nebavilo.
Zajímalo by mě, jestli uhodnete
koho napodobuju.
Ponořím se do postavy. A vy hádejte, kdo to je.
A je to tu.
Hele.
Jestli uděláš v životě něco špatně
a já na to přijdu,
seberu ti všechno, co máš. Je mi jedno, kdy na to přijdu.
Může to být dnes, zítra, za 15 až 20 let.
Ale jak na to přijdu, končíš.
Kdo je to?
To jste vy.
Tenhle speciál byl můj druhý favorit.
A jestli se mi na něm něco vážně líbilo,
tak to, že v té době bylo fakt náročné říkat podobné věci.
Vylezete tam, jste v pohodě, nic neřešíte, ale i tak je to drama,
protože ta hromada lidí na druhé straně si to nějak interpretuje.
A chápu, proč proti tomu můžou mít lidi výhrady, ale…
stojí to za průzkum.
A rozhodně to myslíte dobře.
Možná je to příliš vzletné, než abych to dokázal pochytit rozumem,
ale dá se něco naučit, když mezi lidmi není rozpor?
V tom konkrétním speciálu?
Ne, obecně vzato, kdybychom se ve všem shodli,
všichni, jak tu jsme, na všem,
naučíme se něco?
To je přesně ono.
Podle mě se to nemá přehánět,
je třeba nechat určitý prostor
pro kompromis.
Čím víc místa pro kompromis, tím víc místa pro lidi na upřímnost.
A pokud se chcete dobrat základu některých problémů,
které sám nadhazujete, vyžaduje to
od vás jistou upřímnost a rozhodně schopnost odpouštět.
Nikdo v tomhle pitomém vězení nic neproved,
praví staré přísloví, ale ve skutečnosti všichni.
A když to uděláme dáme do kontextu,
můžeme upřímně řešit, co jsme napáchali my sami.
Můžeme dokonce přijít na to, co se kolem děje,
proč to funguje, jak to funguje, a tak dál.
A pak se dostaneme k univerzálnějšímu chápání,
ale je to chůze po laně,
do které se ne každý hrne.
Můžu se zeptat… a znovu otázka, kterou jsem sám vymyslel,
takže do střehu:
Bob Dylan, když byl mladý…
tak 20, 21, asi jako když jste byl v mé show…
Tehdejší doba žila mírovým hnutím
a volným sexem
a svobodou projevu
a protivládními protesty
všemi těmi lidmi, co se jim
podařilo ukončit válku ve Vietnamu.
A všichni předpokládali, že Dylan byl něco jako mluvčí
toho všeho a on jim jasně řekl,
že ne. Že jen zpívá protestní písně.
Po George Floydovi
jsem stále čekal,
kdy se David ozve?
V duchu jsem si říkal, že tohle je ten vůdce?
Jak moc jsem mimo?
Nebo jsem se trefil?
Nebo se mám vrátit do Indiany?
Ne. Ne, podívejte.
K vůdci mám daleko.
- A chcete být? - To ne.
Ne.
Užiju si mnohem větší zábavu tak, jak jsem,
než abych byl někdo, ke komu lidi vzhlížejí,
aby je morálně nebo myšlenkově vedl
k tomu, aby žili úplně jinak.
Vůdce nemá penzijní plán.
Martin Luther King umřel bez peněz.
Malcolm X umřel bez peněz.
To nechci.
Ale je to vaše parketa.
Čekám, že něco řeknete.
Takže co jsem já? Váš přívrženec.
Ano. Vyjádřil jsem se na pozadí vyjádření spousty jiných lidí.
A ten komentář byl velmi útočný a intelektuálský
a mě šokovalo, že nikdo nemluvil o tom,
jaký je to pocit
sledovat, že tímhle způsobem
uniformovaný policista zabije člověka.
V souvislosti s Georgem Floydem mě napadlo toto:
Před padesáti pěti lety, v dubnu 1965,
John Lewis a jeho přátelé, kolegové
jdou po mostě Edmunda Pettuse
v Selmě v Alabamě, a policista
s pendrekem
si ho zvolí pro výcvik, praští ho
a narazí mu ze strany lebku. Ta praskne a on málem zemře.
Skoro ho zabije.
Ale přežije a svůj život
zasvětí tomuto boji.
A ke konci jeho života,
skoro současně, George Floyd,
o němž ani nevím, jestli byl v nějakém ohledu aktivista,
je zabit,
zavražděn, lynčován
policistou.
To srovnání se nabízí.
Oba teď budou součástí kultury, která se rozvíjí,
aby napravila, co je třeba.
Jak tragická anotace
tragické kultury.
Je toho hodně, co se musí řešit.
Takovéhle večery jsou,
podle mě, důležité.
Už jen o tom mluvit.
Jsme krajané.
Všichni. Žijeme v Americe,
máme problémy, spory.
Je to divné, protože přít se
o to, kdo trpěl víc,
zaměstnává všechny.
A oni se chovají tak,
jako by jejich utrpení bylo větší než utrpení druhých.
A oba víme, že je to daleko od pravdy.
Je tu spousta úhlů, jak to pojmout,
jak na to nahlížet,
jak se učit jeden od druhého.
Ale je to něco, co mě trápí, trápí mě rozsah toho všeho.
Nevypadá to, že by se něco vyřešilo, že by to směřovalo ke snadnému řešení.
Lidi tvrdí, že to, co se děje teď, je jiné.
Proto očekáváme skutečnou změnu.
- Máte ten pocit? - Nechci nic předjímat.
Samozřejmě, že hodně doufám, že to bude skutečná změna,
a ze své zkušenosti vím,
že změna není nikdy jednoduchá.
Než to bude příjemné, musí to být nepříjemné.
Bude tam spousta vyjednávání.
A když člověk přemýšlí o vyjednávání,
jak kruci vyjednávat s někým jako Derek Chauvin?
O čem chcete mluvit?
Tenhle chlap…
Neumím si to ani představit.
Je to zajímavé. Lidé říkají,
že kdyby se nepoužívaly kamery a mobilní telefony,
nikdo by netušil, že se něco takového děje,
a že tohle tomu může zabránit.
Jenže v tomto případě to ničemu nezabránilo.
Člověk by až řekl,
že snad na tom zatčeném školil policisty na místě zatčení.
- Přesně tak. - Podle mě se předváděl před kamerami.
„Ukážu vám, jak na to. Dávejte pozor.
Hele. Dokážu zabít chlapa kolenem.“
A to, co jsem udělal o Georgi Floydovi…
jak jsem mluvil o policii na Staten Islandu,
kteří sledovali kolegu,
jak zabíjí člověka, a nepokárali ho, protože věděli, že se to točí…
Nejsem proti kamerám, ale nestojím o retroaktivní spravedlnost.
Nestojím o to, aby je dostali až po smrti.
Chci, aby se to zastavilo.
V těch dvou případech, o kterých tu mluvíme,
co si myslíte o lidech, kteří tam stáli?
Nechci nikoho hodnotit.
Neumím si představit, že bych něco takového sledoval.
Je to nepředstavitelné.
Je to situace, ve které jsem nikdy osobně nebyl.
Nechci ho soudit, ale kéž by to někdo zastavil.
Samozřejmě. Kdokoliv.
John Crawford,
černoch, který byl zavražděn v místním Walmartu…
Nedělal nic špatného.
Zabil ho polda v Beavercreeku v Ohiu.
V téhle lokalitě došlo
v historii města ke dvěma smrtelným
policejním zásahům.
Za oběma je stejný člověk.
První, koho zastřelil, byl běloch.
Kdyby ho zastavili, nebyl by to ani rasový problém.
Jde prostě jen o přehnanou, příliš zanícenou policejní práci.
O to, jaký výcvik má za sebou.
Z nějakého důvodu
ten chlap zabil ve službě dva lidi.
A myslím, že komunita obecně nebyla s odezvou spokojena.
Byla minimální, možná žádná.
Slogan Black Lives Matter je důležitý, ale klamný.
Tento problém není jen afroamerický problém.
Je tam jistý nepoměr,
ale netýká se jen nás.
A je tu další věc,
že Rusko zneužívá naše rasistické tendence k tomu,
aby nás poštvalo proti sobě,
a v té chvíli je třeba vnímat rasismus
jako otázku národní bezpečnosti.
Je třeba odhalit všechny slabiny a pak je zacelit
a dohlédnout, abychom fungovali jako jednotný národ.
Pokud ti, kdo mají zajišťovat dodržování zákonů,
klekají lidem na krk, pak…
to není žádná země.
Musí se to zastavit.
Proto ti lidé vyrazili do ulic.
Protože chtějí zachránit svou zemi. Dává to smysl.
- „Čí ulice? - „Naše ulice!
Měl jste někdy v téhle komunitě problémy s policií?
- Ano, máme tu problémy s policií. - Ale vy konkrétně?
Na mě si nikdo netroufne.
Nikdy vás nezastavil polda?
Samozřejmě, ale nikdy to nezašlo moc daleko.
Mám ruce na volantu, za deset dvě,
chovám se slušně… ale tady je to jiné.
Je to maloměsto.
Druhý den se s nima uvidím.
Když řeknou: „Máte řidičský a technický průkaz?“, odpovím: „To jsem já, Dave.“
Není to typická kontrola.
Jestli mě někdo zastavil
třeba v cizím autě
a nevěděl, že jsem to já?
Jo, stalo se to. Ale normálně mě nikdo neobtěžuje.
Všichni o mně ví. Je to malé město.
Kdybych dělal něco šíleného, zastaví mě.
Ale normálně si myslím, že ne.
Co kdybyste žil ve větším městě?
Samozřejmě.
Jednou mě dusil policista
v New Orleans, když jsem pracoval na natáčení.
Vážně?
Jo. Pamatuju si, že jsem vyběhl z jednoho klubu
a běžel do jiného v Greenwich Village
a policista mě zastavil, že utíkám,
což není nezákonné. Měl jsem zpoždění.
A policista mi strčil ruku do kapsy,
asi víte, že my, komici, dostáváme často hotovost.
Měl jsem hromadu peněz.
Ten policajt předpokládal, že prodávám drogy,
a začal si dávat moje peníze
do své kapsy.
Jo. Tyhle věci se zatraceně dějou pořád.
Není to, že by se lidi najednou nelogicky naštvali.
Existují příčiny obecného povědomí,
že policie není spravedlivá,
a policie sama narušila důvěru v tuhle instituci.
Musí počítat s tím, že si to lidi budou pamatovat.
A když se podíváte zpětně na tuhle událost, napadne vás,
že to mohlo vzít špatný konec a mohlo být po vás?
- Napadlo vás to někdy? - Ano, samozřejmě.
Když jsem byl na střední škole… měli jsme epidemii cracku…
a na školách ve Washingtonu
se chodilo na kurzy práva.
Naučili nás, jak kontaktovat policii,
protože epidemie cracku byla pro barevné děti nebezpečná.
Je to tak.
Máme za úkol
zachránit naši zemi.
A vy víte, co musíte udělat.
Tohle je volební rok. Musíme to brát vážně.
Každý schopný Afroameričan se musí zaregistrovat…
k legálnímu držení střelné zbraně.
Tohle je jediný způsob, jak se dá změnit zákon.
Píšete teď hodně?
- Do toho, zapalte si. - Bezva, jste nejlepší.
Kouříte trávu, Dave? Dělám si srandu.
- Žádnou nemám. - Už jsem stejně sjetej.
Kéž by.
Jak často kouříte trávu?
Ne tak moc, jak si lidi myslí. Je mi 46.
- Pomáhá to s psaním? - Ne.
Pomáhá to při vystoupení?
Ne. Mám mimořádnou trému.
Prostě dělám, co můžu.
A většinou to pak odezní.
Nikdo neprožije život bez úzkosti,
ale dá se to zvládat.
Smím se vůbec ptát, co je zdrojem té úzkosti? Váš život?
Když člověk dělá tuhle práci,
lidi ani nenapadne, že by mohl být emocionálně opotřebený.
Člověk si musí zachovat jistou otevřenost.
Když se díváte na dokončený produkt
svého speciálu,
- zapojujete se do jeho úprav? - Dost výrazně.
A co to video, co vyšlo
po smrti George Floyda?
Dal jsem ho tam s upozorněním.
Vím, že je needitované,
ale když ho zjemním,
nebude tak opravdové.
Jaká byla reakce?
Na mou adresu?
Většině lidí se ulevilo,
protože se dotklo něčeho, co lidi vnímají
a co v rámci širší diskuse nepřišlo na přetřes.
Jasně. To zapadá i do mého pohledu na tuhle věc.
„Je to tu.
Já věděl, že to přijde.“
Přišlo to a bylo to tu. Takže z tohoto hlediska…
- to bylo skvělé. - Vážím si toho.
Nevím, jak to říct, aby to nevyznělo prázdně,
ale když jsem viděl vaši práci,
došlo mi, že nikoho lepšího neznám.
Ještě jsem nikoho lepšího neviděl.
Ale když se podívám na vás…
- Ne, dost. Ne, ne… - Ne, vážně. Tohle je důležité.
Když jsem u vás byl naposledy,
jak jsem tehdy odcházel… Dnes jsem na to koukal,
abych si vzpomněl, jaké to bylo.
A když jsem tam s vámi seděl, tak mě napadlo…
Byl jsem paranoidní. Myslel jsem, že mě nemáte rád.
Ale pak koukám znovu
a říkám si: „On mě ve skutečnosti má hodně rád.“
Ty otázky byly opravdu promyšlené.
Bylo to trochu děsivé, být ve vašem pořadu,
byl hodně sledovaný,
ale ten rozhovor šel do hloubky.
A skutečnost, že někdo vašeho formátu…
Vzpomínám, že když jsem tam byl naposledy,
věděli jsme, že končíte.
Byl to takový pocit,
že tam nevydržím sedět a bavit se s vámi
v tomhle kontextu.
Nevěděl jsem, jestli ještě uvidím Davida Lettermana.
Bylo důležité, že jsem vám řekl: „Je fajn vidět vás v televizi.
Je fajn vidět vás mimo televizi. Jsem prostě rád, že existujete.“
Přemýšlím o tom vašem pořadu, z 80. let.
Žil jsem tady, když jste dělal Late Night na NBC,
a začal jsem to sledovat a zamiloval si to.
To, že jste teď tady,
je pro mě úžasné.
Myslím na ty skvělé rozhovory s Eddiem Murphym a Andym Kaufmanem
a dalšími lidmi, co jsem obdivoval,
na platformu, kterou jste vtiskl tomu žánru a kterou miluju.
Takže je pro mě snadné dělat věci, které jsem už viděl.
A díky vašemu pořadu jsem se naučil hodně věcí,
protože jsem je už viděl.
Jste velmi laskavý. Ne, to je…
- Je to pravda. - Díky.
Dělali jsme ten pořad… ani sám nevím, kolik dílů…
bylo to nekonečné a nepřetržité,
prostě klasický harmonogram,
a pokaždé
mi udělalo radost, že člověk, co usedl do křesla,
byl mnohem chytřejší než já.
A musím říct, že to, čeho jste dosáhl ve svém oboru,
je, drahý příteli, opravdu zasloužené.
Panebože. Díky.
Upřímně děkuji.
David Chappelle.
David Letterman.
Je mi velkou ctí.
Ne, já jsem poctěn. Je mi velkou ctí.
Tohle je všechno vaše. Pojďte si pro to.
České titulky: Petr Miklica