‎CASA LUI LIZZO ‎LOS ANGELES
‎Filmăm.
‎- Helen? ‎- Da.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎E o nebunie, nu?
‎Cât e?
‎Bine. Deci, ne așezăm. ‎Ne pregătim de intrarea lui Dave.
‎Încă o înghițitură pentru anxietate.
‎Dave, vine acum.
‎- Da. Nu ne putem atinge. ‎- Nu știu.
‎Sfinte Sisoe!
‎- Ești bine? ‎- Da.
‎La naiba, arăt bine.
‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎14 OCTOMBRIE 2014
‎Își face debutul în televiziune la noi ‎și suntem extrem de fericiți.
‎Albumul ei se numește, cum altfel, ‎Lizzobangers.
‎Primiți-o cum se cuvine pe Lizzo, ‎doamnelor și domnilor!
‎A fost prima mea emisiune la TV.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Eram foarte entuziasmată. Și m-am gândit:
‎„O să renunțe la noi dacă cineva…”
‎Impresarul meu de atunci zicea:
‎„Știi, dacă Neil Young îl sună, ‎s-a terminat cu tine.”
‎Sau ceva de genul ăsta. Iar eu: „Ce? ”
‎Eu gândeam mereu: „N-o să se întâmple.”
‎Apoi, s-a întâmplat.
‎Nu pot număra de câte ori, ‎în ultima clipă,
‎am fost sunat de Neil Young.
‎Trebuia să renunțăm la cineva.
‎- Era un nesimțit. ‎- Da.
‎Voia să apară mereu la TV.
‎Purtai un tricou…
‎- Da, am vrut să aduc tricoul! ‎- Unde e?
‎În dulap. L-am păstrat.
‎Scria pe el: „Te înțeleg, André.”
‎- La cine se referea? ‎- La André 3000.
‎Ziceam: „O să apar la televizor. ‎Poate îl vede.”
‎L-a văzut,
‎iar faptul că tu și André 3000 ‎știați că exist…
‎Mi-am zis: „Am reușit. Sunt vedetă. Gata.”
‎Da. Partea mea preferată din show ‎a fost muzica.
‎Am spus-o ani la rând.
‎Nimic nu e mai palpitant ‎decât prestațiile în direct, pe loc,
‎iar eu stăteam foarte aproape.
‎Când ai prestat ultima oară în public?
‎- Da. ‎- De mult.
‎Da, și eu.
‎Primești acea reacție imediată.
‎Aici, nu avem public.
‎- Da. ‎- Suntem în toiul unei pandemii.
‎Aș vrea să te asigur de niște lucruri.
‎Am fost testat.
‎- Și tu. ‎- La fel. De mai multe ori.
‎- Eu, la fiecare jumătate de oră. ‎- Și nasul?
‎Ăsta nu mai e nasul meu.
‎Dar, Moe, cameramanul nostru,
‎când se face referire ‎la ceva important sau amuzant,
‎lasă camera jos și aplaudă.
‎- Mulțumesc, Moe. ‎- Da.
‎Hai să încercăm.
‎Ce e important și amuzant?
‎Nu, voi încerca ceva important acum.
‎Bine.
‎O să mă bucur ‎când se va termina cu pandemia.
‎Da.
‎Am spus că mă voi bucura ‎când se va termina cu pandemia.
‎- Da, bine! ‎- Da.
‎- Mersi, Moe. ‎- Nu sunt instruit.
‎De asta e cameraman.
‎Nu suntem nici noi instruiți.
‎Te-am văzut recent.
‎Cred că a fost un spectacol reluat.
‎- Da. ‎- Măiculiță!
‎Da? Ți-a plăcut?
‎Frate!
‎Parcă a fost înainte de Grammy, cred?
‎Felicitări! Câte ai acum?
‎Trei. Da, trei premii Grammy, ‎frumoase și rozalii.
‎- O nebunie, nu? ‎- Da.
‎Le privesc și zic: „Drace, sunt aici.”
‎Da. Și apoi, un alt titlu,
‎„Artistul anului 2019” în Time Magazine.
‎- Da. ‎- Haide!
‎- Serios? Mamă! ‎- Nu e o nebunie? E ciudat.
‎Dar, chiar și acum… Mi-au zis:
‎„Letterman vrea să vorbiți”. Eu: ‎„Ce urmărește? De ce eu?
‎Ce vrea?” Pentru că, știi…
‎Poți să vorbești cu oricine.
‎ALBUM DE PLATINĂ
‎- Pozele astea sunt minunate. ‎- Care?
‎Cele cu discurile de platină și aur.
‎Sunt frumoase.
‎Mulțumesc.
‎Sunt foarte mândră de ele ‎și face ca totul să fie real.
‎Uită-te la asta!
‎- Asta? ‎- Da.
‎Da, eram foarte entuziasmată. ‎Mă bucuram mereu că particip.
‎Cred că atunci când lucrurile ‎nu sunt sigure,
‎când nu știi ce aduce ziua de mâine
‎și chiar ți-e teamă ‎încercând să supraviețuiești,
‎vine momentul când ajungi să prosperi,
‎iar eu sunt recunoscătoare în fiecare zi.
‎Când ajungi acolo,
‎ți-e teamă că cineva te va bate pe umăr ‎și îți va zice:
‎„Ai destul, mersi. ‎Nu te întorci la Detroit?”
‎Chiar am simțit asta ‎când am fost la ‎Letterman.
‎Da!
‎Ziceam: „Da. Visez, nu?
‎O să mi-o luați.” ‎Și totuși, iată-ne aici.
‎Mie mi-au luat-o, ticăloșii naibii!
‎Îmi pare foarte rău.
‎Melissa Viviane Jefferson.
‎- Ăsta da nume! ‎- Îți place?
‎Da.
‎Mereu mi s-a părut un nume banal.
‎Melissa Viviane Jefferson?
‎- Nu e ceva banal. ‎- MVJ.
‎Tata l-a visat înainte să mă nasc.
‎Serios? Ce drăguț!
‎- Familia ta a început în Detroit, nu? ‎- Da.
‎Mama ta era muzicală? ‎Tatăl tău era, și el, muzical?
‎Mama era foarte muzicală.
‎Cânta la pian, cânta la biserică.
‎Și tata era muzical, ‎dar îi plăcea muzica rock.
‎Cânta mereu din Elton John sau Billy Joel.
‎Queen.
‎Am avut o educație muzicală ‎foarte eclectică.
‎Gospel,‎ rock…
‎Familie foarte muzicală. ‎Tata voia o trupă.
‎Era să facem o trupă de familie.
‎Încă putem. ‎L-aș pune pe fratele meu la tobe.
‎Apoi s-au mutat la Houston. De ce Houston?
‎Pentru o viață mai bună.
‎Să scape de Detroit. Înțeleg.
‎Ador orașul. Ai mei încă sunt acolo.
‎Dar trebuie să pleci, ‎dacă spui că vei pleca.
‎Zici: „Mă mut”, iar a doua zi te muți.
‎Fiindcă Detroit-ul e un loc ‎care te poate ține multă vreme.
‎Ziceau: „Ne mutăm în Texas.”
‎Iar eu: „Nu-mi plac cowboy-i și caii.”
‎A doua zi, eram acolo. ‎Și am văzut cai și oameni pe ei.
‎STATELE UNITE
‎Te-au plăcut oamenii? Ai fost agresată?
‎Ai avut o viață grea la școală?
‎- Am fost tachinată în gimnaziu. ‎- Tachinată pentru…
‎Pentru…
‎Mi s-au spus atâtea ciudățenii. ‎Râdeau de pantofii mei.
‎Am tălpile late, ‎astfel că pantofii fac o ridicătură.
‎- Uită-te la ele! ‎- Doamne!
‎Acum sunt personalizați…
‎Cine mai râde acum?
‎Da.
‎Râdeau de asta. Râdeau de părul meu.
‎De faptul că știai la clasă.
‎- Că ridicam prea mult mâna. ‎- De ce nu le plăcea?
‎Nu știu. Ziceau: „Drace! ‎Trebuie să ridici mâna?”
‎- Erai elevă bună. Aveai note mari? ‎- Am luat note foarte mari
‎până n-am mai vrut să mă fac de râs.
‎Am devenit mai șmecheră, ‎apoi clovnul clasei.
‎Mă băgau la izolare mereu.
‎- Nu știu ce e izolarea. ‎- Detenție.
‎Unde merg copiii răi. ‎Când profesorii se satură de tine,
‎îți zic: „Ieși!” ‎Profesoara de spaniolă zicea:
‎„Melissa, ieși!” ‎Și mă scotea din sala de clasă.
‎Îmi cumpăram ‎Hot Cheetos‎ din timp ‎fiindcă știam că asta va urma.
‎Stăteam la izolare și ronțăiam…
‎Sugeam până era moale,
‎apoi îl ronțăiam ca să nu mă prindă.
‎Asta e o poveste pe care o auzim des.
‎Un copil e nedreptățit la școală ‎și dat la o parte,
‎iar, ulterior, ‎când se află ce-a făcut în viață,
‎zic: „L-am judecat greșit.”
‎Îmi amintesc că profesoara de engleză
‎din clasa a patra ‎ne-a spus să scriem o poveste.
‎„Da! O să scriu o poveste!”
‎Și am scris o carte întreagă, ‎am legat-o manual,
‎era scrisă față-verso, ‎i-am dat-o și mi-a zis:
‎„Am zis un paragraf, ‎n-am timp să citesc atâta."
‎Am zis: „Îmi distrugi creativitatea!”
‎I-am zis mamei: ‎„Nu mai vreau să fac cu ea.”
‎Și m-au transferat la alta.
‎Întârziam la oră tot timpul. ‎Întârziam mereu la școală.
‎Intram în clasă, toți stăteau liniștiți,
‎se uitau la dirijor, ‎iar eu mă purtam aiurea,
‎fiindcă mă simțeam prost că am întârziat
‎și mă gândeam:
‎„Dacă par supărată, ‎vor crede că ceva nu e în regulă,
‎și mă lasă în pace.”
‎Unul dintre dirijori ‎m-a luat deoparte după ore.
‎Mi-a zis: „Ai puterea să schimbi ‎sentimentele oamenilor.
‎Când pășești în sala aia
‎și emani acea energie rea, negativă, ‎ea se transmite.
‎Ești un lider!”
‎Nu credeam că am abilitatea ‎să schimb bucuria sau necazul cuiva.
‎Îmi amintesc că ziceam: ‎„Îmi voi asuma responsabilitatea,
‎fiindcă ăsta știe mai multe, ‎e mai bătrân.”
‎- Asta te-a ajutat. E fantastic. ‎- Da.
‎În adolescență și pe la 20 de ani,
‎jucam mereu pe băutură.
‎În localuri frumoase sau spelunci?
‎- Baruri, localuri de hipsteri! ‎- Da.
‎Am început destul de… Nu contează.
‎Mama a venit la un spectacol ‎unde nu era nimeni în public.
‎Cred că ai asta în comun ‎cu majoritatea muzicienilor de succes,
‎din toată lumea, de la începutul timpului.
‎Ai cântat în locuri ‎unde a venit doar o persoană.
‎Ai și asta în palmares.
‎Am avut odată un concert ‎unde n-a venit nimeni,
‎iar toboșarul meu mi-a zis: ‎„O să cânt de formă.”
‎Sau ceva de genul. Iar eu: ‎„Să nu cânți niciodată de formă.
‎Vom cânta ca și cum sala ar fi plină”.
‎- Da. ‎- Am dat totul la fiecare spectacol.
‎Am ajuns pe podea.
‎Fiindcă admiți obligația asta.
‎E o obligație pe care o știam ‎de când eram mică.
‎Fiindcă tatăl meu a fost foarte dur,
‎dar voia să avem succes.
‎Indiferent de situație, te forța s-o faci.
‎Era un tată dur? ‎Sau un tată iertător și iubitor?
‎Foarte dur.
‎Era foarte hotărât să cânt la flaut ‎în cariera mea muzicală.
‎Zicea: „Vreau să cânți la flaut ‎și cu vocea.”
‎Zicea: „Trebuie să cânți.” Iar eu: „OK”.
‎Când a început cu problemele, ‎sănătatea îi slăbea
‎dintr-o mulțime de motive,
‎eu îmi ziceam: „O să am succes, ‎o să fac mulți bani ca să am grijă de el.”
‎- Câți ani avea când a murit? ‎- Cincizeci și șapte.
‎- Și tatăl meu a murit la 57. ‎- Chiar?
‎Da. Adică, 57 e puțin, pentru Dumnezeu!
‎Tu aveai vreo 20 de ani?
‎- Aveam 20 de ani. ‎- Da.
‎Mă uitam în jur și mi se părea dezolant.
‎Ziceam: „Cine naiba mă cred?”
‎Ce era dezolant în jur?
‎Frate… Mă gândeam:
‎„Tot ce am făcut până acum ‎a fost degeaba.”
‎- Serios? ‎- Da.
‎Mă deprima sentimentul de a ști
‎că trebuia să fac ceva
‎și viața mea nu reflecta așa ceva.
‎Știam că trebuie să fiu acea persoană ‎toată viața.
‎Nu o persoană faimoasă, ci aceea.
‎Fericită peste poate, ajutând oamenii, ‎relaționând cu ei.
‎Toți ar spune despre asta:
‎„Da, asta ar putea deprima pe cineva.”
‎Deja eram mult prea anxioasă.
‎Știu ceva despre anxietate. ‎Anxietatea și depresia sunt amici buni.
‎Cât de rău suferi de anxietate?
‎A fost foarte rău când eram mai tânără.
‎Uneori mă simțeam în afara corpului meu, ‎mă trezeam, inima îmi bătea tare
‎și ziceam: „Doamne!” Nu știam ce am.
‎Am început să merg la acupunctură, ‎să meditez
‎și am văzut că simptomele ‎încep să dispară.
‎Meditația te-a ajutat?
‎- Foarte mult. ‎- Da.
‎- Pot să le ating? ‎- Da.
‎- E un cuarț roz. ‎- Plăcute la atingere.
‎- Foarte satisfăcătoare, nu? ‎- Nu?
‎Colecția de cristale e mare.
‎Am tot primit cristale
‎de când am făcut un ‎live ‎pe Instagram.
‎Primele trei cristale le-am cumpărat.
‎- Ăsta, ăsta și apoi… ‎- Ăsta?
‎Îl ador. E ametist, preferatul meu.
‎Ador ametistul. Sunt peste tot.
‎- Le găsești în geode. ‎- Da.
‎Visam să găsesc o geodă și s-o sparg.
‎- Da. ‎- Să am ametistul meu.
‎Astea trei sunt foarte importante ‎fiindcă mi-au schimbat mult viața.
‎Îmi vine să le țin în mână, ‎să mă întind și să meditez.
‎Uneori, cuarțul roz ‎îl pun pe chakra inimii,
‎fiindcă e un cristal al iubirii ‎și te ajută la canalul iubirii.
‎Îl pun acolo. ‎Turmalina neagră te apără de rău.
‎- Turmalină? ‎- Da, neagră.
‎Te apără de rău ‎și de cei care vor să-ți facă rău.
‎Iar ăsta e… Vrei și tu să le ții, nu?
‎- Ce frumos! ‎- Nu-i așa?
‎E ceva adevărat despre ele?
‎Cred că totul transmite energie ‎și dacă chiar crezi
‎că asta îți face ziua mai bună, ‎atunci funcționează.
‎De mic copil am avut o bucată de ametist
‎provenită de la ferma bunicilor.
‎Pe lângă asta, mai multe nu știu ‎despre puterile mistice.
‎Dar, ce naiba?
‎Dacă te face să te simți bine, ‎cui îi pasă?
‎Și sunt frumoase.
‎Mă simt ca naiba ‎de vreo 30 de ani încoace. Nu vrei…
‎- Iisuse! ‎- E vreunul care să mă vindece?
‎Ai luat medicamente pentru anxietate?
‎Nu. Adică…
‎- Am… ‎- De relaxare.
‎Am luat ciuperci halucinogene.
‎Nu pricep chestia asta. ‎Aud că oamenii consumă ciuperci
‎și că apare ‎un fel de experiență psihedelică.
‎- N-ai consumat niciodată? ‎- Ba da, pe friptura elvețiană.
‎Ai mâncat ‎shiitake.
‎Dar n-ai „consumat”, ‎știi ce vreau să spun?
‎Ce faci cu ele?
‎Iau mereu doze mici.
‎Le sparg în cele mai mici bucăți,
‎ca firimiturile, apoi le mănânc,
‎fiindcă nu vreau să „plonjez” ‎prin tunel în jos.
‎Da. Și apoi?
‎Devii liniștit.
‎Devii fericit.
‎Respingi lucrurile artificiale.
‎Uneori tehnologia te provoacă.
‎Și zici: „Stai așa. Eu am fost primul.”
‎- Da. ‎- „Acum îmi spui tu ce să fac?”
‎E interesant.
‎- Toți eram aici înainte de tehnologie. ‎- Da.
‎iPhone-ul meu zice: ‎„E timpul să te trezești.”
‎Iar eu:
‎„Amice, îți zic eu când…” Știi?
‎„Sunt deja trează. Deci, ai greșit.”
‎Îi zic: „Cum îndrăznești?” ‎Și îl bag într-un sertar.
‎Pe mine, asta mă îngrozește.
‎Chestia cu ciupercile,
‎sau, când eram eu mic, ‎cu LSD-ul sau acidul.
‎Doamne!
‎Rahatul ăla mă sperie ca naiba.
‎Am auzit că unii ziceau: ‎„Televizorul a prins viață,
‎m-a înghițit și eram înăuntru…”
‎Eu: „Nu vreau să mă înghită nimic.”
‎Singurul lucru din viața mea ‎care pare să funcționeze rutinat
‎sunt creierul și gura mea.
‎Dacă-mi fac varză creierul, ce-mi rămâne?
‎- Gura mea tâmpită. ‎- Gura ta.
‎- Mișto. O să înregistrăm asta. ‎- Da.
‎Se spune că și Jay-Z…
‎Face la fel. Se duce la microfon,
‎improvizează, își face de cap.
‎Asta vei face și tu. Vei fi Jay-Z.
‎- Da. ‎- Vei fi… D-Z. Dave-Z.
‎- Ce se aude? ‎- Aia mică…
‎- Da. Cine e? ‎- Habar n-am.
‎- Îți place? ‎- Da.
‎Îl pun aici. Așa.
‎- Ce zice? ‎- „Strâns”.
‎Punem niște note la clape. ‎Doamne, ce distractiv e!
‎- E o gamă minoră? ‎- Da, una minoră.
‎- Sunt genial, nu? ‎- Chiar ești un geniu!
‎Mulțumesc.
‎Începem.
‎Da.
‎Spune tot ce-ți trece prin cap, ‎știi ce zic?
‎Cum știu că trebuie să mă opresc?
‎Asta mă întreb și eu în fiecare zi.
‎- Bine. ‎- Începem.
‎N-am mai făcut așa ceva.
‎- Iisuse! Serios? ‎- Nu. Uită-te la mine!
‎Să-i dăm drumul.
‎- Intri când îl auzi. ‎- Bine.
‎E ca la un test auditiv.
‎- A fost destul de tare? ‎- N-am auzit nimic.
‎- Serios? ‎- Da.
‎La naiba! Acum e mai tare?
‎- Mai tare? ‎- Lizzo, nu aud nimic.
‎Problema nu e la echipament.
‎Fir-ar al naibii!
‎Știi…
‎- Să auzim cum sună. ‎- Bine.
‎Lizzo, nu aud nimic.
‎Problema nu e la echipament.
‎- Stai puțin. ‎- Marfă de marfă!
‎A fost o prostie.
‎Eu îl păstrez!
‎Punctul de cotitură al vieții mele ‎a fost când m-au scos de la „Matinal”.
‎Care a fost punctul tău de cotitură?
‎La Minneapolis?
‎Da, mi-a schimbat viața.
‎- Cu cine mergi acolo? ‎- Un producător.
‎Ne-am dus și la Edina.
‎- Și am locuit în… ‎- Știu unde e Edina.
‎În Indianapolis eram la „Meteo”.
‎Am plecat la Edina, la postul KSTP, ‎parcă așa-i zicea,
‎unde salariul era la fel.
‎Aceeași slujbă, aceiași bani, ‎o mișcare laterală în carieră.
‎îmi amintesc că mă întorceam ‎de la aeroport
‎și vedeam gardurile nesfârșite ‎de pe mijlocul șoselei.
‎L-am întrebat pe șofer: ‎„Pentru ce sunt gardurile astea?”
‎Se întindeau pe kilometri întregi.
‎Zice: „Sunt garduri pentru zăpadă.”
‎I-am zis: „Nu mai vin aici.”
‎- Da! ‎- Dar m-am întors…
‎Îmi spuneau cât de înaltă e zăpada.
‎Nu știu de ce am rămas. Ador Minneapolis.
‎Așa știi că Minneapolis are ceva magnetic.
‎Să înfrunt frigul ăla?
‎Dar în Edina a fost bizar. ‎Atât de prosper și „alb”.
‎Orașul în care, dacă ai o tunsoare ‎afro,
‎ziceau: „Ai un păr distractiv.”
‎Iar eu: „Ce e distractiv ‎la părul meu ‎afro‎, scorpie?”
‎Lucram la McCormick & Schmick
‎și îmi amintesc…
‎Sunt din Detroit, ‎unde se zice „somn”, nu „somon”.
‎Îmi amintesc cum mă corectau clienții ‎de nenumărate ori.
‎„Somon!”
‎Iar eu: „Sunt…” Câte oprimare!
‎Am cunoscut-o pe DJ Sophia Eris
‎cu o săptămână înainte să fiu evacuată ‎din Edina.
‎Eram în taxi și plângeam: ‎„Nu știu unde să mă duc.”
‎Am sunat-o: „Pot să dorm pe canapea?”
‎Și am ajuns în Southside Minneapolis.
‎Mi s-a părut ciudat când auzeam: ‎„Minneapolis are scenă muzicală mare.”
‎Mă gândeam: „Nu-i așa.”
‎- Da. ‎- E Minneapolis, pentru Dumnezeu.
‎Au garduri de zăpadă. ‎Nu pot avea scenă muzicală mare.
‎Prince e scena muzicală din Minneapolis.
‎Tu ești acum în Minneapolis.
‎A existat acolo o scenă muzicală legitimă, ‎înfloritoare, viabilă?
‎Dintotdeauna!
‎E foarte mișto.
‎Poți vinde toate sălile din oraș ‎cu artiștii locali în aceeași noapte.
‎De cât timp ești acolo și ce faci ‎când te întâlnești cu Prince?
‎Ăsta ți-a fost scopul? ‎Ziceai: „Trebuie să-l întâlnesc.”
‎Pe naiba!
‎N-are nimeni scopul ăsta. ‎E ceva astronomic.
‎Asta e astronomic. ‎Credeai că umblu și zic:
‎„Vreau ca David Letterman ‎să vină la mine și să vorbim?”
‎- Da. ‎- N-aș fi înțeles niciodată așa ceva.
‎E de nepătruns.
‎N-am stat mult în Minneapolis, ‎asta pot spune.
‎O jumătate de an? Doi ani?
‎Doi ani.
‎Am fost în două trupe de fete
‎cu DJ-ul și partenerul meu muzical, ‎Sophia Eris, și…
‎Prince făcuse chestia asta ‎în care lua tinerele de culoare
‎care erau creative și le susținea
‎la studioul din Paisley Park.
‎Paisley Park era ceea ce el numea „acasă”?
‎A fost mai mult decât atât. A fost…
‎incredibil.
‎- Știi? Studioul… ‎- Și tu…
‎Mergeai săptămânal, ‎de două ori pe săptămână, seară de seară?
‎Nu seară de seară. Aș vrea.
‎Relația mea cu Prince era…
‎Ca între Charlie și Îngerii lui.
‎Ceva de genul.
‎Când am mers acolo prima dată, ‎am înregistrat…
‎El asculta într-un difuzor.
‎Da. Îmi amintesc cum ziceam: „Îi place?”
‎Ne asculta pe noi.
‎Era atât de prezent. „Îi place.”
‎Știi ce vreau să spun? Și…
‎Eu ziceam: „Știi ce?
‎„Misticismul tău e real, e adevărat, ‎n-o să contest asta.”
‎N-o să…
‎forțez nimic.”
‎Mai erai în Minneapolis când a murit?
‎- Ne mutasem în LA. ‎- În LA.
‎Apoi, am primit un mesaj: ‎„Știi, nu mai e.”
‎M-am dus la Minneapolis în seara aceea, ‎direct pe First Avenue
‎și am cântat „The Beautiful Ones”, ‎cântecul lui Prince.
‎Ultima oară când l-am văzut pe Prince ‎a fost în Paisley Park,
‎unde a cântat „Purple Rain” la pian,
‎și a început să plângă în timp ce o cânta ‎și era cel mai frumos sunet
‎pe care l-am auzit.
‎Lângă pian se auzeau viori,
‎iar eu: „De unde vin sunetele astea?”
‎Vocea îi era așa frumoasă. ‎Apoi a plâns și a fost așa frumos. A zis:
‎„Trebuie să modific lista de concert.”
‎Zicea: „Nu-l pot cânta la început.”
‎„Purple Rain” îl emoționa mult.
‎- Da. ‎- Nu mi se părea în neregulă.
‎- Da. ‎- Doar…
‎Nu-l mai văzusem așa emoționat.
‎Nimic nu e mai bun ‎decât să faci un artist adevărat
‎în carne și oase,
‎și pe toți ceilalți ‎să sângereze pentru acest om.
‎Toți ceilalți.
‎ODIHNEȘTE-TE ÎN „PURPLE”
‎Te-ai mutat în Los Angeles ‎fiindcă deveneai celebră?
‎Los Angeles are efectul ăla: ‎ridici privirea și ești în LA.
‎Ziceam: „Nu plec niciodată. ‎Îmi plac Orașele Gemene, rămân aici.
‎Zburam acolo și înapoi.
‎Ziceau: „Te cazăm la hotel.”
‎Apoi: „Vei sta într-un apartament.”
‎- Și dintr-o dată… ‎- Totul e doar…
‎Un producător muzical îți plătea totul?
‎M-am mutat în Los Angeles ‎fiindcă lucram la MTV
‎și mă luase Atlantic Records.
‎Dacă se putea asta în Minneapolis, ‎aș fi făcut-o.
‎Acum poți s-o faci unde vrei. ‎Nu-i musai în LA.
‎Poți fi în Linton, Indiana.
‎- Nu mă ispiti. ‎- Da.
‎Salut, lume!
‎Care-i treaba?
‎SALUT!
‎Știți care-i treaba?
‎Știți că a venit timpul?
‎E timpul să votăm!
‎VOTAȚI! ‎ALEGERI PREZIDENȚIALE
‎E timpul să votăm!
‎- Între toate astea, scrii muzică. ‎- Scriu ca o nebună.
‎Prea mult, de fapt. ‎Am învățat să scriu puțin.
‎Nu știu ce înseamnă asta.
‎Prea mult, adică prea multe cuvinte.
‎Am scris ritmuri foarte complicate.
‎Dacă asculți…
‎În „Batches and Cookies” ‎era „Gooey-gooey, you said ooh-wee”.
‎„I need this for my baby boo-ee.” ‎De ce așa repede?
‎Știi? Mi-am dat seama ‎că trebuie să ajung la mase, să simplific.
‎Există un vers: „De ce bărbații…”
‎„De ce se dau mari ‎până când trebuie s-o facă?”
‎Mi s-a părut…
‎frumos.
‎E așa de concis și adevărat.
‎Am găsit un clip cu mine plângând ‎când am înregistrat „Truth Hurts”.
‎Ce experiență te-a dus la asta?
‎O sticlă întreagă de vin ‎m-a dus la acea experiență.
‎Pe atunci eram doi dansatori, DJ-ul, eu,
‎directorul de creație, managerul, ‎doar femei.
‎Am luat o sticlă de vin în camera verde
‎și am zis: „Hai să-i dăm drumul.”
‎Știi? Nu așa se aude, dar e în regulă.
‎Eram foarte tristă ‎din cauze unei experiențe traumatizante.
‎Relațiile de iubire nu trebuie ‎să fie dramatice ca să fie traumatizante.
‎Și e unul dintre acele lucruri ‎care apar în conversație.
‎„De ce se dau mari ‎până când trebuie s-o facă?”
‎Și am notat-o,
‎apoi am pus-o deoparte: „Să n-o uit.”
‎Apoi, când făceam „Truth Hurts”,
‎m-am întors la asta.
‎Pentru mine, înseamnă că…
‎punem bărbații în poziții dominante mereu,
‎mai ales în dragoste, ‎fiindcă avem încredere în ei, știi?
‎Că vor avea grijă de noi.
‎Și când vine timpul,
‎adesea ne dezamăgesc.
‎Așa vor bărbații să fie percepuți.
‎Mari, știi?
‎Ei, inclusiv eu, ‎zic de câte ori se ivește ocazia:
‎„Stai să-ți spun despre mine.”
‎Dar când gluma se îngroașă: ‎„Iisuse, unde e extinctorul?
‎Ce rahat! Unde am…” În genul ăsta.
‎Când îmi mai spui „talentată”, ‎pune „multi” în față.
‎Să mi-o sugi!
‎Cântatul la flaut… ‎Pentru el am venit, de fapt.
‎Deci asta e.
‎Asta e. Întocmai.
‎Deci, cine naiba…
‎Într-o clasă, cineva a zis: ‎„Vino aici, copilă?”
‎Puteam să fiu clarinetistă, ‎să dau din fund și să cânt la clarinet.
‎Dar, dacă te uiți la viața mea acum,
‎a fost ceva miraculos, ‎pentru că, în primul rând,
‎orchestra gimnazială Youngblood ‎era cea mai tare din zonă.
‎Elevi de-a cincea și de-a șasea ‎care dădeau concerte în sala de sport.
‎Dirijorul, dl James Browden,
‎transpunea melodii de la radio,
‎noi le cântam, iar el ne făcea să dansăm
‎și ne-a făcut să iubim muzica.
‎Dar e amuzant, ‎fiindcă mi-era frică de jazz și rock,
‎dar flautul clasic, ‎„Omul cu flautul de aur”…
‎- James Galway. ‎- James Galway. Îl ador.
‎Ziceam: „Haide!”
‎Îi ascultam discurile
‎și încercam să cânt la prima vedere.
‎- L-ai cunoscut? Ai cântat… ‎- Nu.
‎Are flaut din platină. Ziceam: ‎„Ce sculă e!”
‎Știi?
‎Unii au lanțuri din platină, ‎dar el are flaut din platină.
‎Să-l faci pe unul care e maestru flautist ‎în orchestra simfonică
‎„mare sculă”…
‎E bună asta.
‎E o sculă, frate.
‎Moe trebuia să râdă aici.
‎- Joacă groaznic. ‎- Groaznic.
‎- Ai flaute aici? ‎- Da, foarte multe.
‎Sunt scumpe?
‎Când n-aveam bani, l-am avut pe „Sasha”,
‎cel mai scump lucru pe care-l dețineam.
‎Fără mașină, fără casă, nimic. ‎Îl păzeam cu prețul vieții.
‎- Te superi dacă mă uit? ‎- Uită-te!
‎- E fată. ‎- Remarcabil.
‎Ești fascinat de fututul ăla de flaut.
‎Chiar sunt. Tu de ce nu ești?
‎Sunt. Dar m-am obișnuit cu el.
‎- Hai să ți-l curăț! ‎- Da.
‎E unsuros fiindcă nu-l curăț ‎după ce cânt la el.
‎Flautul Muramatsu, ‎făcut în Tokorozawa, Japonia.
‎Astea sunt cam speciale. ‎Am un flaut extrem de rar.
‎- De unde l-ai luat? ‎- Tatăl meu mi l-a cumpărat
‎când eram într-a noua sau a zecea…
‎De-atunci îl am.
‎- Uite! ‎- E ca o bijuterie, nu?
‎- Îl poți atinge. ‎- Nu-l ating.
‎Sincer, dacă n-ai fi aici, aș încerca.
‎- Ai încerca? ‎- Da.
‎Am atâtea flaute. ‎Aici am ocarina, aici un fluier.
‎- E ca un reportofon pentru copii. ‎- Da, în stil flautist.
‎- Sufli din lateral. ‎- Nu mă pricep.
‎Am atâtea flaute!
‎Vreau să încerci unul ‎care nu e atât de scump.
‎Pe Blue Ivy!
‎El e Blue Ivy.
‎- E cam controversat. ‎- Din cauza culorii?
‎Da. Îmi ziceau: ‎„Ăsta nu e flaut, e jucărie.”
‎Deci…
‎Oamenii sunt așa răi ‎când vorbesc de flaute.
‎Urăsc asta!
‎Îți pui mâna aici și apoi… Așa.
‎Doamne, ce tare e! Ești talentat.
‎- Unii n-o fac atât de bine prima dată. ‎- Unde suflu?
‎Păi…
‎- Termină! ‎- Ce copil ești!
‎Sufli în gaura aia.
‎O să te rog să pleci.
‎Hai că poți!
‎Nu mai am aer.
‎Bun venit în lumea mea!
‎Imaginează-ți. Să faci asta și să cânți?
‎- Să te aud. ‎- Bine.
‎Sufli tare sau încet?
‎E vorba de ambușură, adică gura ta.
‎- Da. ‎- Trebuie să…
‎Nimeni nu prea poate face asta.
‎- Poftim. Ține-l. ‎- Da.
‎Să încercăm ceva diferit.
‎Nu.
‎Trebuie să fie ceva acolo. ‎Cum ai făcut asta?
‎Stai! Cum ai făcut?
‎Ca o pasăre?
‎- Mă acompaniezi cu Sasha? ‎- La flaut?
‎Bine. Ce notă e asta?
‎- E „Jingle Bells”. ‎- Nu mai am aer.
‎Puteai avea o carieră în flautul simfonic.
‎- Mi-am dorit mult! ‎- Ce s-a întâmplat?
‎Am renunțat la facultate.
‎Când a murit tatăl tău?
‎- În ce an erai? ‎- În anul doi, la jumătate.
‎Pe bune.
‎Dar aveai succes muzical cu flautul.
‎Da, aveam succes.
‎L-am „fumat” la cursul de experți.
‎L-am „fumat”.
‎La cursul de experți, ‎pentru cei care nu știu,
‎cântă toate flautele, ‎iar tu cânți partea ta,
‎iar profesorul îți face critica.
‎Ca să ne asigurăm că îl avem înregistrat…
‎L-ai „fumat”.
‎- Am înțeles bine? ‎- L-am „fumat”.
‎L-ai fumat. Bine.
‎- Aveam stil, frate. ‎- Da.
‎Pe măsură ce orizontul tău muzical ‎a evoluat, s-a lărgit și s-a extins,
‎ai făcut și alt tip de muzică,
‎iar ceilalți te descurajau:
‎- „Nu mai aduce flautul”. ‎- Da.
‎Îmi zic: „Ești nebună.
‎Flautul ăla face bani, pentru Dumnezeu!”
‎Simțeam o vinovăție de „muzician tocilar”.
‎Îmi ziceau: ‎„Ești plictisitoare. Încetează.”
‎Nu le ziceam: „Ba nu. E mișto”.
‎Le ziceam: „Bine”. Căci atâta știam.
‎S-a întâmplat că am pus un videoclip ‎pe Instagram
‎în care cântam la flaut, ‎iar oamenilor le-a plăcut
‎și am zis: „Vă place? Bine.”
‎Apoi am făcut-o pe scenă ‎și a devenit ceva unic.
‎- Ce problemă aveau cu flautul? ‎- Rapperii nu cântă la flaut…
‎Știu, dar e mișto. ‎Brusc, le combini și… bingo!
‎Sunetul ăsta…
‎Da. E vindecare.
‎E o frecvență frumoasă.
‎Muzica de meditație se cântă, de obicei, ‎la flaut.
‎Serios? E încântător.
‎- Mulțumesc. ‎- Da.
‎Deci, asta aș face la bis.
‎- Aș ieși cu flautul. ‎- Toți înnebunesc.
‎- Țipă. ‎- Da.
‎E celebru. Cântă pentru minimum 20.000.
‎Da.
‎Deci, ieșim, iar ei nu știu ce urmează. ‎Le zic: „Știți asta?”
‎Toată lumea zice: „Nu.”
‎Mă joc puțin cu ei: „Ce e cântecul ăsta?”
‎Iubito
‎Și își dau seama. Zic: „Da.”
‎Da.
‎Doamne!
‎E uimitor să fii atât de aproape ‎de acea melodie.
‎Mulțumesc. ‎N-am mai cântat de mult…
‎- Da, pari cam „ruginită”. ‎- Un pic.
‎Ce-a pățit Little Rusty?
‎M-am antrenat constant ‎în ultimii cinci ani,
‎iar pe unii o să-i surprindă,
‎dar n-am făcut-o ‎ca să am corpul care să vă placă vouă.
‎Ci ca să am corpul care să îmi placă mie.
‎Știți care e ăla? Nu-i treaba voastră.
‎Știi, s-au scris multe despre corpul tău.
‎Da.
‎Singurul lucru pe care mi l-a spus cineva ‎despre corpul meu este:
‎„Te simți bine?”
‎Din cauză că s-a zis: ‎„Nu credem că ai corpul potrivit
‎pentru a face ce făceai?”
‎E doar o părere?
‎M-a deranjat multă vreme
‎că oamenii vorbeau și se gândeau ‎numai la gabaritul meu.
‎Nu mi-a plăcut când oamenii ‎m-au condamnat pentru asta
‎și mă cam deranja când eram lăudată.
‎„Ești foarte curajoasă!”
‎Asta e pe rețelele de socializare…
‎Pe rețele,
‎în articole, în persoană, știi?
‎Credeau că mă complimentează ‎spunându-mi că nu mă scuz,
‎iar eu: „De ce să-mi cer scuze?”
‎În 2014, când purtam haine mulate pe scenă
‎și ziceam că mă ador ‎cu alte două fete solide în haine mulate,
‎oamenii ziceau: „Cum îndrăznește? ‎Cum îndrăznește să se adore?
‎Cum a putut?”
‎M-am săturat să fiu activistă ‎fiindcă sunt grasă și de culoare.
‎Vreau să fiu activistă ‎pentru că sunt inteligentă,
‎pentru că îmi pasă,
‎pentru că muzica mea e bună, ‎pentru că vreau să ajut.
‎În câte proteste ai fost implicată?
‎Primul protest la care am fost…
‎Era un grup religios acolo
‎care protesta ‎împotriva legalizării căsătoriilor gay.
‎Noi am făcut un anti-protest, ‎pare-mi-se prin 2012.
‎Și de atunci merg regulat.
‎E ceva mixt?
‎Jumătate inspirație, jumătate resentiment?
‎- Mă concentrez pe partea pozitivă. ‎- Bravo.
‎Sigur, în partea negativă ‎mai apare câte un comentariu urât.
‎Glumele.
‎Există un factor de invidie?
‎Știi că ăia sunt invidioși.
‎Știi ce zic?
‎Când oamenii văd pe cineva liber,
‎le place să-l eticheteze ca fiind „altfel”
‎sau îi pun eticheta de „proscris”.
‎Nici măcar un proscris negativ,
‎ci zic: „E de neatins. ‎E unică, nimeni nu poate fi așa.”
‎E puțin și: „Aș vrea să pot fi așa.”
‎Mai ales cei care urăsc.
‎Asta nu-mi frânge inima.
‎Sunt bine. Știu că sunt frumoasă ‎și știu că sunt o scorpie dată naibii.
‎Am succes, sunt sănătoasă.
‎Știu că le-aș putea întrece pe toate, ‎oricum,
‎la fizic, minte, spirit, bani.
‎Îți fugăresc contul bancar.
‎Asta vrei să vezi, javră?
‎Vrei să mă vezi fugind?
‎MAI 2020
‎Avem această pandemie,
‎dar și un alt virus ‎cu care trăim de 400 de ani.
‎A fost o linșare, asta a fost.
‎Mi s-a părut că gorilei ăleia
‎i-a plăcut să se poarte așa cum s-a purtat
‎în timp ce era filmat.
‎Apoi, îți dai seama:
‎„Da, așa merg lucrurile.”
‎Ca cetățean de culoare al acestei țări,
‎m-a durut felul în care am fost tratată ‎și privită…
‎toată viața mea.
‎Îmi amintesc de uciderea ‎unui tânăr negru,
‎neînarmat, în Minneapolis, ‎mai jos de mine. Îl chema Jamar Clark.
‎NOIEMBRIE 2015
‎Am scris un cântec numit „Pielea mea” ‎și am zis:
‎„Ne trebuie o schimbare.”
‎Oamenii stăteau în fața secției,
‎eram împușcați de Dumnezeu știe cine.
‎Era înfricoșător, erau vremuri întunecate.
‎Apoi, Tamir Rice, care avea 12 ani,
‎se juca într-un parc,
‎a fost împușcat în câteva secunde ‎de un polițist.
‎În câteva secunde.
‎Copil negru de 12 ani.
‎Iar oamenii politizau toată treaba.
‎Cum poți politiza uciderea unui copil?
‎Iar eu…
‎eram atât de șocată,
‎încât mi-am pierdut speranța ‎de a schimba ceva în țara asta.
‎Patru sute de ani și s-a ajuns la asta.
‎Da. Schimbările sunt dureroase
‎și cred că trebuie să te implici cu totul.
‎De această dată, am văzut ceva diferit.
‎Am văzut o alianță subită
‎a tinerilor albi…
‎ce nu mai văzusem.
‎Am văzut oameni la știri
‎care știau că nu e doar un ‎hashtag ‎sau ceva izolat,
‎o mișcare sau niște plângeri, ‎ci un rău sistemic real.
‎Și asta m-a făcut, pentru prima dată, ‎să am puțină speranță.
‎Ai speranță?
‎Da, nu pot să nu fiu optimistă ‎și plină de speranță.
‎Sunt un artist care face muzică, ‎care întreține oamenii.
‎Sunt o negresă solidă din Houston, Texas.
‎Pe atunci, îmi ziceau ‎că o să fac un rahat în viață,
‎iar acum, toată lumea s-a îndrăgostit ‎de fundul meu frumos.
‎O spun în fiecare seară pe scenă.
‎„Știți sentimentul ăla,
‎acel zâmbet de pe față, ‎bucuria pe care o simțiți?
‎Nu vreau să renunțați la ele ‎când veți pleca de-aici.”
‎Dacă voi mă puteți iubi, ‎vă puteți iubi și pe voi înșivă.
‎Dacă se poate, ‎aș vrea să spun o mică mantra cu voi.
‎Puteți respira adânc odată cu mine?
‎Știu despre ce vorbești. ‎Când ești pe scenă, ești transcendental.
‎M-a fascinat cât de contagioasă ‎era fericirea ta.
‎Vreau să te uiți la cel de lângă tine
‎și să-i spui: „Te iubesc.”
‎Te iubesc!
‎Ești frumos!
‎Poți face orice!
‎Ziceți: „Te iubesc, Lizzo.”
‎Te iubesc, Lizzo!
‎Ești frumoasă, fată!
‎Poți face orice, scorpie!
‎Auto-denigrarea e, de obicei, ‎un lucru normalizat.
‎„Ce prost sunt! Am dat-o iar în bară. ‎Sunt tâmpit.”
‎Sau: „Nu-mi stă bine așa.”
‎Dar nu se zice: ‎„Arăt bine. Sunt inteligent.”
‎Și când ai experiențe pozitive cu alții,
‎asta e ceva contagios.
‎Și așa schimbi ceva.
‎Oamenii ca tine, ‎care ies pe scenă ca artiști
‎și-i fac pe oameni să se simtă mai bine,
‎sunt de neprețuit.
‎Cei cu harul ăsta sunt foarte norocoși.
‎Fiindcă e o energie ‎pe care cei mai mulți nu o cunosc.
‎- Mi-e dor, vreau pe scenă. ‎- Da.
‎Să-mi spui cum e ritmul și dacă e tare.
‎Lasă-mă să ascult puțin, apoi începem.
‎Îi dăm drumul.
‎Mi-e cald
‎Sunt urât
‎Transpir
‎Sunt ud
‎Sunt bătrân
‎Bine. Stai puțin.
‎Cântecul ăsta e aproape bun, dar…
‎Un cântec Lizzo e pozitiv, ‎nu poți spune „Sunt urât.”
‎Dacă spui „sunt urât”, trebuie să spui ‎„sunt urât, dar îmi place”.
‎Credeam că am făcut niște conexiuni aici.
‎Mai mult pozitivism n-o să primești.
‎LACRIMILE LUI LIZZO
‎Ce urmează pe viitor?
‎Dacă revin după trei ani, ce vei face? ‎Cinci ani?
‎Vrei să faci asta tot restul vieții?
‎Știi, „Artistul anului” ‎e un titlu grozav.
‎Nu distrez lumea în general, ‎ci distrez lumea mereu.
‎Și îi voi distra mereu.
‎Nu vreau doar să le fac pe plac.
‎- Mai multe filme, mai puține… ‎- Clădesc un imperiu.
‎Da.
‎Pentru că sunt polivalentă. ‎Sunt foarte talentată și am idei.
‎Muzica va fi mereu în centrul atenției ‎sau coridorul principal?
‎Nu pot decât să creez muzică. ‎Sunt un om foarte muzical.
‎E destinul meu, știi?
‎Trebuie să spun că experiența mea ‎aici cu tine s-a dovedit a fi
‎tot ce m-așteptam să fie.
‎- Ești o femeie minunată. ‎- Mulțumesc.
‎Și eu te apreciez.
‎Ce faci?
‎- Ce faci? ‎- Vino aici.
‎- A fost minunat. ‎- Mersi mult.
‎Eu îți mulțumesc.
‎Lizzo, doamnelor și domnilor!
‎Mulțumesc mult.
‎Începem.
‎Mi-e cald, sunt transpirat
‎Sunt bătrân, sunt urât
‎Sunt transpirat
‎- Mixaj „căzut”. ‎- Da, a căzut deja.
‎Ceva a căzut în mine.
‎Îl păstrez și o să fac un cântec din el.
‎Da, vei face și vor zice: ‎„Ce s-a întâmplat cu Lizzo?”
‎Știu, îți voi propulsa cariera.
‎O să apară plăci doar cu fața ta.
‎Subtitrarea: Dan Butuza