NETFLIX-ALKUPERÄISKOMEDIA
RICKY GERVAIS IHMISYYS
Hei.
Hei. Miten menee?
Mahtavaa. Kiitos. Ohhoh.
Rauhoittukaa. Turpa kiinni, vittu.
Kiitos - hieno vastaanotto.
Yritän parhaani tänään.
Ajattelette: "Ota rennosti. Riittää, että näemme sinut."
Olet legenda. Mikä hän on?
En ole jumala.
Olen tavallinen kaveri, joka kulkee puhumassa.
Vähän niinkuin Jeesus...
Tavallaan... mutta paremmin.
Tulin ainakin paikalle.
Kiitokset ja tervetuloa Ihmisyys-show'huni.
En tiedä, mistä nimi tuli. En ole ihmisyyden fani.
Pidän enemmän koirista.
Koirat ovat parempia ihmisiä kuin ihmiset.
Koirat ovat ihmeellisiä.
Parhaita ystäviämme, jotka vahtivat ja opastavat.
On koiria, jotka etsivät tauteja. Ne haistavat vaikkapa...
AIDSin.
En ole lääkäri,
mutta koirien nenät ovat tuhat kertaa herkempiä kuin meidän.
Ne siis huomaavat: "Sinulla on HIV! Vittu!"
Me kysymme: "Voiko AIDSin haistaa?"
Kyllä.
"Mikset sitten haistanut sitä kaverissa, jonka toin eilen kotiin, idiootti?"
Koirat pärjäsivät keskenään kolme miljardia vuotta,
siis evoluution ja muun. Sitten tulimme me,
ja jalostimme valikoivasti.
Saimme ne tekemään meille töitä.
Vähän vahvempi, nopeampi.
Ne osaavat hienosti työt, joihin ne jalostettiin.
Ne myös pitävät töistään.
Ne on ohjelmoitu pitämään siitä toiminnasta.
Tosin rhodesiankoira jalostettiin leijonanmetsästykseen.
Se varmaan järkyttyi, kun kuuli siitä.
Näitä rotuja on siis vaikka miten paljon, valtavan pitkä paraati.
On tyyppi, jolla on valkoinen takki ja lehtiö.
Hän sanoo: "Koirat! Kuka tahtoo tietää työnsä?"
"Me kaikki."
"Selvä. Labradorit."
"Joo?"
"Onko teistä hauskaa hakea kuolleita sorsia?"
"Joo."
"Se on työnne." "Mahtavaa."
"Se on lempityöni."
"Jackrussellit? Onko teistä kivaa syöksyä kaninkoloihin?"
"Joo." "Se on työnne."
"Helvetti soikoon, tämä on paras päivä!"
"Kääpiövillakoirat?"
"Onko teistä kivaa kulkea vanhojen homojen sylissä?"
"Joo". "Se on työnne."
"Rhodesiankoirat?" "Jou!"
"Jahtaatte leijonia." "Mitä?"
"Jahtaatte leijonia."
"Painu vittuun!"
"Kyllä vaan." "Emmepäs."
"Siis leijoniako? Meidäthän muusataan!
Mikseivät rottweilerit jahtaa leijonia?"
"Ne ravistelevat vauvoja."
Hyvä poika!
Ravistele vaan vauvaa, jos tahdot. Hyvä poika!
Kippis.
Tämä on ensimmäinen uusi show'ni seitsemään vuoteen -
Golden Globesin lisäksi.
Eikä sitä lasketa. Se on erilaista.
Erilainen fiilis.
200 miljoonaa ihmistä katselee.
Se on suora. Jännittävää.
Kun katsojia on niin paljon, tulee hankaluuksia.
Kaikki ovat erilaisia, kaikki bloggaavat.
Kaikki sanovat: "Loukkaannuin."
"Miksi?" "Hän sanoi kauhean asian."
Hän sanoi paljon kauheaa.
"Niin, mutta se oli minulle tärkeä asia."
Sehän loukkauksissa on, että kyse on tunteista.
En välitä jälkipuheista.
"Koomikkoa arvostellaan." Tiedättehän?
Tyttöystäväni Jane huolestuu lukiessaan niitä.
"Mitä sinä sanoit?"
"Älä huoli. Eivät ne kotiin tule. Vitut niistä."
Minä kiusaan häntä.
Esitän aikovani sanoa paljon pahempaa kuin ikinä sanoisin.
Pitää siis keksiä pahempia vitsejä kuin mitä oikeasti...
Pelotellakseni tyttöystävääni.
Golden Globesiin menemme viikkoa ennen.
Se on Losissa. Lennämme.
Kirjoitan vitsejä, kun tilaisuus lähestyy.
Esiintyjänimiä tulee. Teen valintoja.
"Tuolle on hyvä intro."
"Ai Mel Gibson? Joo, esittelen hänet."
Kolmisen päivää ennen tätä viimeistä,
kiusasin Janea näin: "Tein hyvän intron."
"Minkä?"
"Bill Cosby panisi hänet nukkumaan sohvalla:
Tervetuloa, Helen Mirren!"
En tehnyt sitä.
Jane kysyi, ja sanoin: "En tee."
Seuraavana päivänä jatkoin. "Onko tämä liikaa?"
"Edes Bill Cosbylla ei ole tarpeeksi rauhoittavia -
taltuttamaan tätä seksipommia:
Tervetuloa, Melissa McCarthy!"
En tehnyt sitä! En ikinä...
En ikinä vitsailisi niin. Se olisi kauheaa.
Ärsytin vain Janea. En ikinä...
En ikinä edes ajattelisi niin, joten älkää...
Samana päivänäkin, matkalla punaiselle matolle,
ärsytin häntä sanomalla: "Aloitan hassulla vitsillä.
Entisajan vitsillä." "Millä?"
Vastasin: "Mitä kuuromykkä ja sokea orpo sai jouluna?"
Jane vastasi: "En tiedä."
Sanoin: "Syövän."
En tehnyt sitä, joten...
Loukkaannutte vitsistä, jota ei ole olemassa.
En ikinä sanoisi tuota julkisesti.
Ainakaan kenellekään tärkeälle. Älkää siis...
En välittänyt loukkaantumisista. Niitä vain tulee.
Viimeksi syntyi kova polemiikki Caitlyn Jenner -vitsistä.
Raivoa Twitterissä seuraavana päivänä.
Siis pari ihmistä totesi: "Se oli transfobista."
Se ei ollut transfobista, vaan vitsi transhenkilöstä.
Vitsi ei liittynyt hänen siihen ominaisuuteensa.
Se onkin se toinen juttu.
Ihmiset sekoittavat vitsin aiheen ja kohteen.
Se ei ole aina sama asia.
Minä kerron vitsin, ja te päättätte itse.
Lähetys oli suora.
"Nyt 68. Golden Globesin isäntä: tervetuloa, Ricky Gervais."
Kaikki taputtavat ja näyttelijät hymyilevät.
Hermona. Mahtavaa, vai mitä?
Minä sanon vain:
"Rentoutukaa. Olen tänä iltana kiltti. Olen muuttunut.
En yhtä paljon kuin Bruce Jenner."
"Nykyisin toki Caitlyn Jenner. Hänen vuotensa on ollut melkoinen.
Hänestä tuli transväen roolimalli, hän rikkoi rajoja -
ja tuhosi stereotyyppejä.
Naiskuskeja hän ei juuri auttanut..."
Tuo on nokkela vitsi, ja kerron syyn.
Siinä on kerroksia. Ei, vaan kuunnelkaa.
Tuon vitsin aiheena ovat stereotyypit. Leikin siinä stereotyypin käsitteellä.
Sanon, että hän on oikea nainen. Voisi sanoa: liberaali asenne.
Jos hän on oikea nainen, lyön vanhanaikaisella stereotyypillä.
Hän on siis huono kuski.
Vitsin kohde on julkkis, joka tappaa jonkun autollaan.
Ei unohdeta sitä.
Julkkis tappaa autollaan, juoksee kotiin ja pukeutuu mekkoon.
Se on... vitsin kohde, jotta asia on selvä.
Eikö niin?
Häntä haastateltiin myöhemmin tv-ohjelman lehdistötilaisuudessa.
Ohjelma peruttiin. Ja...
Toimittaja kysyi: "Mitä pidit Ricky Gervaisin vitsistä?"
Hän sanoi: "Minä voisin juontaa Golden Globesia."
Se twiitattiin ja minut liitettiin mukaan, koska haluttiin julkkisriita.
Se oli klikkisyötti.
Minä tartuin syöttiin. Tietysti...
Twiittasin takaisin: "Juontakoon,
mutta älkää antako hänen ajaa."
Toinen saitti samassa tapahtumassa, Entertainment Weekly,
twiittasi toisen otsikon ja liitti minut mukaan.
He otsikoivat: "Caitlyn jarruttelee Gervais-puheita."
Twittasin: "Lopultakin. Hän jarruttaa aina myöhään."
Antaa tulla. Antaa tulla vaan.
Olen arvostettu koomikko.
Pyrin tarkkoihin vitseihin ja reiluihin kohteisiin.
Halusin keskustelua, joten kysyin: "Miksi se on transfobinen?"
"Se koskee transihmistä." Naurettavaa.
Kuin vitsi Bill Cosbysta olisi heti rasismia.
Riippuu vitsistä. Haluan kuitenkin oppia,
ja sain tietää, että rikokseni oli kuolleen nimen käyttö.
En ollut kuullut sellaisesta ennen kuin Golden Globesin jälkeen.
Sanoin siis hänen vanhan nimensä,
ja mainitsin, että hän oli ennen mies.
Mutta hänhän oli!
Näin hänet olympialaisissa!
Hän oli kymmenottelija, teki kaikkea! Joka paikassa!
Kuulantyöntöä, seiväshyppyä.
Hän sai mitalin ja oli kuuluisa! Hän oli aina telkkarissakin.
Iso ja kuuluisa... mies.
Jolla oli valtava... En tiedä, arvaan. Varmaan. Hän oli iso.
Mutta opin läksyni. En käytä kuollutta nimeä.
En sanoisi sitä ikinä.
Vuosia sitten kuitenkin, kun hän oli... mies...
Siitä on siis vuosia.
Hän meni lääkäriin ja koputti oveen.
Lääkäri kutsui hänet sisään. Tästä on vuosia.
En käyttäisi kuollutta nimeä, mutta tässä...
Tämä on takauma. Kenenkään ei pidä...
Siis: "Tule sisään!" Ja lääkäri sanoi: "Hei, Bruce Jenner."
Se oli hänen nimensä... silloin.
Lääkäri... Tästä on vuosia.
Lääkäri sanoi: "No, Bruce Jenner, miten menee, kusipää?"
"Senkin järkäle. Miten menee?"
"Tule tänne, kusipää."
"Miten menee, Brucie-poju?"
Ja Bruce Jenner - se oli hänen nimensä. Tästä on vuosia.
Siispä...
Bruce Jenner sanoi: "Ei hullummin, tohtori. Joo."
"Miten voin auttaa, Bruce, senkin kusipää? Miten menee?"
Ja Bruce Jenner... Se oli hänen nimensä. Hän sanoi:
"Katso tätä."
Lääkäri sanoi: "Tunnet säännöt, Bruce Jenner."
Lääkäri käytti aina koko nimeä jostain syystä...
"Bruce Jenner, senkin kusipää, tunnet kyllä säännöt."
"Et voi tuoda tänne isoa seiväshyppyseivästäsi."
Bruce sanoi: "Se ei ole seiväs, vaan valtava penikseni."
"Kun se kerran on peniksesi, voit tuoda sen tänne.
Voisit silti jättää kuulasi ulkopuolelle."
Bruce Jenner sanoi... Se oli hänen nimensä...
luullakseni 58 vuotta.
Hän sanoi: "Nämä eivät ole kuulani, tohtori,
vaan valtavat kivekseni.
Siellä pidän testosteronin, sperman ja muut."
Lääkäri sanoi: "Aivan. Sen ymmärtää.
Olen lääkäri. Olet iso kaveri.
Senkin kusipää. Miten menee? Olet iso...
Olet iso, ja sinulla on iso...
kulli ja... pallit.
Ne ovat upeat."
Aika tuttavallista.
"Olet varmaan ylpeä niistä, Bruce."
Bruce sanoi: "Tämä voi yllättää, tohtori.
Haluan päästä niistä eroon."
Lääkäri sanoi: "Mitä? Miksi?"
"Ne ovat tiellä." "Minkä tiellä?"
"Ensinnäkin autoa ajaessa!"
Viritän siis keskustelua ihmisten kanssa.
"Oli sanottava vanha nimi, koska vitsi on siinä."
"Minä muutuin, mutten kuten Bruce Jenner." Sitten kerron vitsin." Ei.
Toinen rikokseni. Hän ei olekaan muuttunut.
Hän on aina pitänyt itseään naisena.
Hän on siis nainen.
Olkoon se sääntö. Tunnet itsesi naiseksi - olet nainen.
En kiihkoile ja sano, että siinä tiede menee liian pitkälle.
Minusta se ei mene tarpeeksi pitkälle.
Olen nimittäin aina tuntenut olevani simpanssi.
Olen simpanssi, jos sanon olevani simpanssi.
Leikkaamaton, mutta...
Älkää ikinä käyttäkö kuollutta nimeäni "Ricky Gervais".
Sanokaa tästä lähtien Boboksi.
Minulle tehdään lajinkorjaus. Olen jo puolivälissä.
Olen lyhyt, lyhytjalkainen, pitkäkätinen.
Olen kumarassa. Selkään kasvaa karvoja.
Minulla on torahampaat.
Rakastan pähkinöitä, rakastan.
Olin kerran eläintarhassa, ja ihmiset katsoivat,
joten aloin masturboida.
Siispä...
Olen siis simpanssi, vai mitä?
Olen simpanssi, jos sanon niin.
Minun on elettävä simpanssina vuosi.
Hormonit tekevät karvaiseksi.
Siitä tulee hienoa.
Pysyn koirassimpanssina, niin saan pitää tämän kaiken.
Koiras, heterosimpanssi. Pidän saman tyttöystävän.
Jane ilahtuu. Hän rakastaa minua ja simpansseja, joten...
On varmaan helpompaa, kun mies muuttuu simpanssiksi.
Olemme niin läheisiä.
...kuin miehen muuttua naiseksi.
Vähän karvoja ja tällainen ylähuuli.
Sen sijaan, että kulli ja pallit riistetään...
ja kaiverretaan reikä...
En ole lääkäri, mutta sehän on...
...asian ydin.
Tiedän, kumman mieluummin tekisin.
Simpanssit eivät ole naisia parempia. Eivät ikinä.
Vai mitä? Onko täällä naisia?
En näe teitä, mutta jokaikinen teistä -
on tasavertainen simpanssin kanssa.
Sen voisin tehdä, karvat ja kaikki.
Tekisin kaiken sen...
Pidän kyvyn puhua englantia.
Vaikka hätätilanteissa. Puhuisin Janelle. "Mitä nyt?"
"Mikä hätänä, Bobo?"
Jätit vittu uunin päälle. Siellä palaa!
Sanotteko, että jos Caitlyn Jenner juoksisi pakoon sutta,
ja edessä olisi korkea aita, mutta mukana olisi seiväs,
hän palaisi ennalleen. Hän ylittäisi sen... Helposti.
Annan siis tehdä sen. Ylähuuli. Teen kaiken sen.
Minusta tulee simpanssi. Minut simpansoidaan kunnolla.
Käytän simpanssivessojakin.
Kävelen Janen käsi kädessäni. "Tulehan, Bobo."
Eikö niin? Emme pidä kädestä nyt.
En tiedä, miksi hän käpälöi, kun olen simpanssi.
Olemme rakastuneita. Ehkä pidämme yhteensopivia puseroita.
"Tule nyt, Bobo." Rakastuneina. Me kaksi. Näin.
Jos joku häirikkö hidastaa pakettiautoaan ja huutaa:
"Tuo on inhottavaa",
viskon häntä paskalla ja juoksen puuhun.
Siksi se vitsi ei ole transfobinen.
Kippis!
Ihmisyys siis. Mitä on ihmisyys?
Mitä me olemme? Puhuimme siitä tuossa.
Olemme ihmisapinoita.
Kirjaimellisesti ihmisapinoita.
Olemme geneettisesti 98,6 % identtisiä simpanssin kanssa.
Lähempänä simpansseja kuin gorillat.
Erosimme yhteisistä esi-isistä kuusi miljoonaa vuotta sitten.
Meillä on sama elinkaari. Sama kuin kaikilla eläimillä.
Vanhempamme parittelevat, me synnymme,
me kasvamme, me parittelemme,
vanhempamme kuolevat...
kaikki ystävämme kuolevat...
ja sitten me kuolemme.
7-vuotias sukulaistyttöni ei ilahtunut tästä.
Sanoin: "Sinun pitää oppia. Lakkaa itkemästä."
Sanoin: "Olet seitsemän. Tänään."
Siis...
"Jos vielä pillität, nämä juhlat on peruttu, joten..."
Otetaan noista ensimmäinen, syntymä.
Se on outo, koska ihminen syntyy ennen raskausajan loppua.
Tarkoitan, että evoluutiomme takia aivomme ovat niin isot,
että iso pää tulee ulos ensin.
Siksi kallo on osina ja joustaa.
Kehitys jatkuu kohdun ulkopuolella. Siksi olemme hyödyttömiä.
Verrataan meitä muihin nisäkkäisiin. Kirahvi kävelee.
Se huomaa: "Olen tosi raskaana."
Synnytän kirahvivauvan tähän.
Noin, siinä se on.
Nähdään.
Vauva sanoo: "Äiti!" Sen on oltava vitun valmis.
Me olemme avuttomia.
Yhdeksän kuukautta kasvamme täydellisessä ympäristössä.
Kaikki on...
Kuin pienessä Kate Bush -videossa.
Sitten yhtäkkiä sitä puristuu ulos reiästä perseen vieressä.
Sitä on paskassa, ja kuuluu huutoa.
"En saa henkeä." Joku sanoo: "Kyllä vittu saat!"
Ensimmäinen sekunti elämää Maassa. Ei tiedä missä on.
Syntymäpaikkaa ei voi valita. Minä synnyin Readingin Whitleyssä.
En olisi valinnut sitä.
Olisin valinnut Hampsteadin. Ja valitsinkin,
mutta kesti 45 vuotta, että rahani riittivät.
Aivan erilaista...
siis varttumiseni nykyiseen verrattuna.
Nyt elän etuoikeutettuna. Hampstead on naurettava. Elitistinen.
Siellä ovat runoilijoiden ja taiteilijoiden lapsenlapset -
ja minä - uusi raha.
Mutta lapsuus oli rankkaa! En tiedä siitä nyt, mutta silloin -
alue oli karu ja pelottava. Se oli kuin villiä luontoa.
Olin heikko ja haavoittuvainen. Vaara vaani joka nurkan takana.
Kouluni oli kotikadullani, ja juoksin sinne joka päivä,
välttääkseni lyönnit ja ahdistelut.
Pedofiilejä ei ollut monta, koska murhaajat tappoivat useita.
Jokunen silti oli.
Muutin Hampsteadiin. Luoja! Ei rikoksia!
Näin siellä kerran veitsen.
Se oli palettiveitsi.
Kaveri vain maalasi keskellä katua.
Kukaan ei räkinyt päälle tai nimitelllyt hintiksi. Outoa!
Elämäni on muuttunut radikaalisti, mutta aina ei ole ollut sellaista.
Julkkiksena luen asioita itsestäni.
Juoruja, Twitteriä ja sellaista.
Yksi asia putkahteli esiin,
myös tätä kiertuetta valmistellessani: "Hän menetti otteensa."
"Hän on niin kuuluisa ja rikas. Hän on megarikas."
Niin olen.
Voisin antaa polttaa tämän paikan poroksi huvikseni.
Ihmiset sanovat, että olen havainnoiva koomikko.
"Miten hän voi sanoa asioita tavallisesta...
roskaväestä?"
Minä sanon...
Sanon: "Älä puhu roskaväestä."
Lehdetkin yrittävät... käsitellä tätä asiaa.
Annan haastatteluja, ja aina sanotaan,
"Lennätkö aina ykkösluokassa?" Sanon: "En.
Usein yksityiskoneella."
Tähän olen vastannut useasti. He kysyvät:
"Tiedätkö, mitä maitotölkki maksaa?"
Jotta näytän olevan pihalla. En tiedä, mutta se on epäoleellista.
Ensi kerralla vastaan: "En tiedä. Tässä on tonni. Käy hakemassa yksi."
"Riittääkö se?"
Sitäkin aina kysytään -
varsinkin hienot sunnuntailehdet henkilökuvineen...
Ne yrittävät etäännyttää ja saada näyttämään erilaiselta.
Ne sanovat vaikkapa:
"Sinulla ei ole lapsia." Sanon: "Ei."
"Miksei sinulla ole lapsia?"
Outo kysymys.
Miksi olet lapseton?
Verrattuna kysymykseen: "Miksi sinulla on lapsia?"
Kysy paksulta leggins-naiselta,
miksi hänellä on kahdeksan.
Yhdeksän! Tuo putosi juuri ulos.
Se ei edes koskenut reunoja.
Tai häirinnyt tupakointia. Se vain...
Menkää ottamaan.
Sanotaan, että on itsekästä olla lapseton.
Miten voi olla itsekästä olla tuomatta maailmaan -
elämää, jota ei ole olemassa?
Ei ole mitään kaappia täynnä kummitussikiöitä huutamassa:
"Tahdomme syntyä!"
Olen miettinyt, ja lapsettomuuteeni on olemassa kolme syytä.
Kolme pääsyytä. Kerron ne teille.
Yksi: niitä on miljoonittain!
Väkeä on liikaa. Kukaan ei sano: "Rick ei hanki lapsia.
Ne loppuvat. Vittu."
Kaksi: lapset ovat pummeja. Eivätkö olekin?
Alusta asti se on pelkkää "minä, minä, minä".
"Ruoki minua."
"Pue minut."
"Maksa kemoterapiani."
Ei...
Ei.
Ei ole minun ongelmani, poika.
Se on arpapeliä, poika.
Lännessä lapsen kasvattaminen maksaa 200 000 dollaria.
Eivätkä ne maksa takaisin. Ne eivät ole kiitollisia.
Eivät kiitä, vaan sanovat: "En halunnut syntyä."
Vaikka ne saisivat huipputyön, mitä ne eivät saa...
niitä rahoja ei enää näe.
Ne vain laittavat sinut hoitokotiin.
Ja minun lapseni syntyisi naurettavaan rikkauteen.
Poika olisi pikku mulkku.
Pikku Hampsteadin mulkku...
joka juoksentelisi muiden Hampsteadin mulkkujen kanssa,
olisi yhtä Hampsteadia ja mulkku.
"Olen Hampsteadin mulkku." Tiedän.
"Nämä ovat mulkut ystäväni." Se on selvää.
Näen sen teidän pikku mulkkuhatuistanne,
joita te Hampsteadin mulkut, te fiinit Hampsteadin...
Hän tietäisi olevansa Hampsteadin mulkku. "Olen pikku..." Tiedämme.
Kaikki tietävät. Hän tietäisi sen, vai mitä?
Ja hän tietäisi, ettei voisi ikinä tulla yhtä nerokkaaksi kuin isänsä.
Sanoisin: "Minä nousin tyhjästä,
ja sinä olet vain turha Hampsteadin mulkku."
Se varmaan painaisi hänen pikku mieltään.
11- 12 -vuotiaana hän liikkuisi väärässä porukassa -
ja yrittäisi päästä minun varjostani.
Hän käyttäisi huumeita ja tulisi 30-vuotiaana kotiin -
ottamaan yliannoksen afgaanimatollani. Se maksoi 20 tonnia.
Siinä hän kouristelisi ja oksentelisi vitun keuhkoihinsa,
ja pikku fiinillä, kimeällä vitun kuolonkorinallaan...
hän sanoisi viimeiset sanansa.
"Rakastatko minua nyt, isi?"
En!
En ikinä rakastanutkaan. Siksi et koskaan synny,
senkin hyödytön nisti, Hampsteadin mulkku.
Ja kolme...
Olisin sairaan huolissani hänestä. Kyllä!
Minulla on vain kissa, ja olen siitä huolissani.
Lähtiessäni tarkistan oven kolmesti, ettei se karkaa.
Vien ruokaa ja vettä kaikkialle siltä varalta, että sille tulee nälkä.
Ihmisvauvako? Voi luoja, siis vastuu ihmiselämästä!
Vahtisin sen unta.
Nehän ovat heikkoja ja haavoittuvaisia. Luoja!
Sinä täydellinen pikku olento! Minun lihaani.
Mene nukkumaan kalliiseen pinnasänkyysi.
Öitä, öitä. Nuku hyvin.
Älä anna lutikoiden...
Kuollut.
Joo.
Vain...
Miksi? Miksi se kuoli?
Se on helvetti kuollut, katsokaa!
Helvetti sentään!
Helvetti. Olipa se vitunmoista ajanhukkaa!
Helvetti.
Noloa. Jane?
"Mitä?" "Tule tänne."
"Olen suihkussa." "Tule tänne."
"Mitä?"
Se vittu kuoli jo.
En tehnyt... Se vain helvetti...
Helvetti, Jane.
Sanotko tuota vauvaksi? Se on...
Jos Jane olisi ulkona, pitäisi tekstata hänelle.
Mitä voisi...
"Vauva kuoli."
Hän tulisi takaisin. "Mitä vittua?"
Sanoisin: "Jep...
Unohda Pampersit. LOL"
Vaikka se selviäisikin kammottavista kehtovuosista,
ja siitä tulisi taapero, joka juoksisi pää antiikkipöytieni tasolla,
joissa on terävät reunat,
pitäisi pehmustaa ne, ettei se löisi päätään ja kuolisi.
Sosiaalihuolto tulisi kysymään: "Onko lapsi teidän, hra Gervais?"
"Mitä täällä tapahtui?"
Sanoisin: "Se on vitun idiootti."
Harkitsin hetken adoptiota. Kolmannen maailman lapsi.
Voisin ruksata kaikki kolme kohtaa.
Yksi: en pahentaisi väestöongelmaa, vaan lieventäisin nykyistä ongelmaa.
Lapsi syntyi ilman omaa syytään viheliäiseen köyhyyteen,
ja olisi kuollut, joten voin pelastaa sen hengen -
ja antaa loistavan kasvatuksen.
Kaksi: hän olisi kiitollinen, vai mitä?
Hän haluaisi maksaa takaisin, eikö?
Sanoisin, että muut kylän lapset eivät olleet yhtä onnekkaita.
He eivät selvinneet.
Kertoisin sen ajoissa, jotta hän ehtisi kehitellä ideoita.
Sanoisin: "Tunde, tule tänne.
Tule tänne. Joo."
"Pue paita päälle. Nyt ei olla Afrikassa."
"Nyt on parempi."
"Katso, Tunde. Joo! Vettä suoraan hanasta."
Joo. Joo!
"Ei se ilmaista ole. Tämä on Hampstead."
"Tietysti se on turvallista.
Turvallista, raikasta juomavettä."
"Ota niin paljon kuin haluat. Ota ämpärillinen.
Raikasta juomavettä. Siinä."
"Mene pesemään auto."
Ei, sanoisin: "Kuule. Muistathan ystäväsi siellä kylässä Afrikassa?
Kaikki ovat kuolleet.
Heitä ei rikas mies pelastanut ja tuonut Hampsteadiin."
"Tahdotko maksaa takaisin?" "Joo."
"Niin varmaan tahdot."
Heissä on se hyvä puoli,
että he voivat aloittaa työt noin kuusivuotiaina.
Soitan vain Nikelle...
"Vieläkö tavaranne tehdään hikipajoissa?
Minulla on loistava pikku työntekijä.
Punta päivässä riittää. Jostain hänen pitää aloittaa."
Ja kolme...
Jos hän juoksennellessaan löisi päänsä ja kuolisi...
ja sosiaalipalvelu tulisi sanomaan: "Onko lapsi teidän, hra Gervais?"
Sanoisin: "Näyttääkö se siltä?"
Sanoisin...
"Tämä on Hampstead. Se on murtautunut taloon."
Siksi minulla ei ole lapsia.
Vaikka minulla ei ole omia lapsia,
ihmiset näyttävät kuvia omistaan, aivan kuin piittaisin.
En tarkoita omaa sukuani. He ovat luovuttaneet.
Vanhemmilla sisaruksillani on paljon lapsia.
Heillä on puolestaan lapsia, joilla on lapsia!
Heitä on noin 50.
En tiedä heidän nimiään. Näen heitä jouluisin.
He huutavat: "Ricky-setä!" Tietävät, että minulla on rahaa.
Tutkivat taskuni ja häipyvät.
Kuin joutuisi hiirten ryöstämäksi.
En tarkoita heitä, vaan vieraita. Voin olla tekemässä töitä,
voin olla tv-ohjelman kuvauspaikalla.
Voin olla kiireinen, tuottamassa tai ohjaamassa.
Joku tulee yhdeksi päiväksi. Vaikka sijaisnäyttelijä.
Hän esittäytyy. "Selvä. Tulen kohta."
Sitten hän jää norkoilemaan.
"Onko kiire?" Sanon: "On tosiaan."
"Teetkö viikonlopun töitä?" Sanon: "En kuvaa, mutta editoin."
"Vien kuopukseni balettitunneille." "Hienoa, hienoa."
"Hän on 8-vuotias."
"Minulla on kuva."
Sanon: "Tiedätkö mitä? Näytä se, jos hän katoaa."
"Pidän silmät auki metsässä."
On käytävä läpi se koko kohtelias ruljanssi.
"Hän on kaunis."
Sen on kestettävä noin kauan. Liian lyhyt on outo.
Sanot: "Joo, aivan." Jos se taas kestää liian kauan...
"Hän on...
Hän on helvetin kaunis."
Se on miinakenttä.
En ole menettänyt otetta, mutta olen hemmoteltu.
Siinä on ero. Olin rahaton 40-vuotiaaksi asti.
Suku, ystävät ja arvot ovat samat.
Olen kyllä hemmoteltu. Mahdollisuudet ja etuoikeudet hemmottelevat.
Se ei vaadi paljoa. Annan esimerkin.
Kun aloin menestyä USA:ssa,
seuraavalla lennolla meitä vastaan tuli pukumies.
Hän opasti meidät jonon ohi suoraan toiselle puolelle.
Ensimmäisellä kerralla olin kauhuissani. "Kaikki katsovat."
Piti esittää olevansa myöhässä, lippa silmille.
Seuraavalla kerralla ihmettelin, missä se tyyppi oli. "Minähän en jonota!"
Se käy äkkiä!
Kun lennän USA:han, minulla on siellä paikka, mutta teen aina töitä.
Joku muu siis maksaa.
Matkustan 1. luokassa, BA:lla. Parempaa ei voi olla.
Ottaisin ykkösluokan, vaikka maksaisin itse. Jane menisi turistiluokkaan.
Lento maksaa kymppitonnin.
Siellä menee Apinoiden planeetta. Siitä hän pitää.
Se käy hänelle.
Kun joku muu maksaa, pyydän Janen mukaani.
Kaksi istuinta edessä. Pääsemme ajoissa koneeseen.
Olemme koneessa vartin verran ennen muita. Luoja.
Meille tuodaan purtavaa: lämpimiä, karamellisoituja pähkinöitä.
Samppanjaa - hienoa. Kuin vapaapäivä.
Ei puhelinta. USA:han lentäminen on kuin pieni loma.
Pärjäisin kyllä ilman turvavideota.
Se vähän latistaa tunnelmaa. Se on ihan turhakin.
Jos sitä osuu vuorenseinämään 800 kilometriä tunnissa,
valmiusasento on vitun tärkeä.
Kuvitelkaa, että se toimisi.
Jos kone putoaa, se murskautuu. Päätät yrittää tätä. Teet näin.
Liekkimeri, heräät. Kaikki kuolivat.
Sanot: "Helvetti, uskomatonta!"
Ne käyttävät aina sitä ääntä, vai mitä?
Rauhoittava, hypnoottinen ääni: "Mitään pahaa ei tapahdu."
Kauheita asioita sanotaan, mutta mitään ei tapahdu,
koska puhun tällä äänellä. Ei hätää.
Vaikkapa "jos kone laskeutuu veteen..."
Sehän hajoaa palasiksi.
Mutta he sanovat: "Jos kone laskeutuu veteen,
pelastusliivissäsi on pilli."
Vitun pilli!
Kone siis putoaa veteen ja menee palasiksi,
ja kaikki kuolevat, paitsi sinä, ihmeen kaupalla. Kellut Atlantissa.
Vesi on neliasteista.
Hypotermia iskee noin vartissa.
Tai hai syö sinut, tai hukut.
Toivot, että meripelastajat ovat tulossa.
Mietit: "Voi luoja, minä kuolen. En tiedä, mitä teen!"
Hetkinen...
Siis, meripelastajat...
En tiedä, oletteko olleet helikopterissa. Ette tietenkään. Mutta...
Ne ovat helvetin kovaäänisiä. On kuin pää olisi pesukoneessa.
Tarvitaan korvatulpat ja kuulonsuojaimet. Hampaat kalisevat. Se on tätä....
Tällaista. Atlantin yllä yöllä.
Ei onnistu.
Jos kone putoaa, siinä kuolee.
Muuten se on upeaa.
Lensin Heathrow'sta JFK:lle juuri ennen joulua.
Pääsimme etuajassa koneeseen. Nainen tulee paikalle.
"Samppanja viinilasissa, kuten haluatte, hra Gervais."
Hän lähtee. Kysyn: "Onko niitä lämpimiä pähkinöitä?"
Hän vastaa: "Emme jaa pähkinöitä tällä lennolla."
Täällä on niin allerginen nainen, että jos joku lähistöllä syö pähkinöitä,
hän voi saada tappavan reaktion."
Sanon: "Ahaa, totta kai."
Kihisin raivosta. Siis...
Miten se minuun liittyy? Miksen voi syödä pähkinöitä, koska...
koska se nainen siis... kuolisi?
Pähkinöitä! Miten hän on elänyt tähän asti?
Jos pähkinän ohi kävely tappaa,
ja jos pähkinän lähellä olo...
Miten hän ei ikinä ole ollut lähellä pähkinää...
...aiemmin? Miten hän eli tarpeeksi kauan,
olematta ikinä lähellä pähkinää,
miten hän eli niin kauan, että tienasi tarpeeksi -
ollakseen lähelläni koneessa?
Ihan totta. Se on...
Jos pähkinän lähellä oleminen tappaa,
haluammeko sitä geenipooliin?
Halusin pähkinöitä valtavasti.
Se nainen riisti minulta ihmisoikeuteni syödä pähkinöitä.
Näin hemmoteltu minä olen.
Ajattelin todella näin:
"Olisinpa ottanut omat pähkinät mukaan."
Mietin sitä hetken, mutta se ei olisi toiminut.
Nainen olisi tullut koneeseen ja alkanut turvota kuin sammakko.
Näin... ja kuollut.
Joku olisi sanonut: "Ricky Gervais toi omat pähkinät."
Tiedättehän? En tietenkään ota omia pähkinöitä mukaan.
Ennen lentoa menen suihkuun ja hieron kaikkialle itseeni...
pähkinää. Kaiken varalta.
Kun pyydän pähkinöitä, sanotaan: "Ei, sillä eräs nainen kuolisi."
Sanon: "Ei se mitään." Nainen tulee koneeseen, istuu -
ja alkaa turvota kuin sammakko.
Menen kysymään: "Mikä hätänä?" Koskettelen häntä.
"Mikä hätänä?" Hän huutaa: "Pähkinöitä!" ja kuolee.
Kysyn: "Kuka söi pähkinöitä?"
Selviän ilman seurauksia.
Menin siis Amerikkaan ja puheohjelmaan.
Jimmy Fallonin Tonight Show'hun. Kerroin koko äskeisen tarinan.
Se meni hyvin, ja yleisö nauroi. Lähdin pois.
Seuraavana päivänä Twitterissä raivottiin.
Siis yksi henkilö kirjoitti: "Miten kehtaat?"
Nainen oli nähnyt minut tv:ssä. "Inhottavaa. Pilkkasit pähkinäallegiaa."
"Tyttäreni on allerginen pähkinöille. Miten kehtaat?"
Mietin: "Kuka tämä on?" Hän twiittasi 15 kertaa ja liitti NBC:n ja Fallonin.
Mistä oli kyse? "Montako seuraajaa? 23. Jätä huomiotta."
Kun joku haukkuu käyttäen omia sanojani minua vastaan,
kuin opettaja: "Onko se-ja-se sinusta hauskaa?"
Kun opettaja on tosi vihainen,
niin se tosiaan on hauskaa, mitä tahansa...
Hän sanoi...
"Olisiko hauskaa, jos tyttäreni turpoaisi kuin sammakko?"
Joo. Joo, kun sanot noin... Joo.
Jos sanoisit noin hautajaisissa, minä kyllä...
Sitten joku muu liittyy mukaan.
Ohion Äidit Pähkinöitä Vastaan.
Hänellä on blogi, ja he keskustelevat keskenään,
ja blogiin kirjoitetaan, miten inhottava minä olen.
Yksi videoi pikkutyttöään, latasi YouTubeen ja lähetti minulle.
Katsoin sen. Suloinen tyttö, 7-vuotias.
Hän sanoi: "Herra Gervais, minulla on vakava pähkinäallegia."
"Poista."
Ei minun ongelmani.
Jätä huomiotta. Eikö niin?
Sitten joku sanoi jotain, mikä sai minut mukaan.
Tunnustan olevani Twitter-poliisi.
Yritän aina selittää, mitä sananvapaus tarkoittaa,
varsinkin komediassa -
ja varsinkin vitsissä.
Vitsi pahasta asiasta ei ole yhtä paha kuin paha asia.
Se ei välttämättä hyväksy pahaa asiaa. Se voi olla pahaa asiaa vastaan.
Se riippuu vitsistä.
Tämä nainen sanoi:
"Ruoka-allergioista ei pidä koskaan vitsailla."
Olisi pitänyt lopettaa siihen.
Vastasin: "Vitsailen AIDSista, syövästä,
nälänhädästä ja holokaustista.
Ja sinusta ruoka-allergioista ei saisi ikinä vitsailla."
Nainen vastasi: "Niin, mutta holokausti ei tappanut lapsia."
No...
Kyllä tappoi, vai mitä?
Holokausti oli kammottava.
Joidenkin mielestä yhtä paha kuin ruoka-allergiat.
"Ei tappanut lapsia"... Jeesus.
Se tappoi lapsia.
Hitler tappoi 12 miljoonaa ihmistä, joista monet olivat lapsia.
Hitleriä ei voisi keksiä.
Hän on pahin ihminen, joka on koskaan ollut maan päällä.
Hän on hullu... paha, rasistinen, narsistinen sarjamurhaaja.
Yksinkertaisesti kauhea. Mutta...
Jos pitäisin illalliskutsut,
ja olisin raatanut koko päivän keittiössä valmistelemassa iltaa,
ja jäljellä olisi yksi paikka,
ja minun pitäisi kutsua joko Hitler -
tai se tyttö, jolla on ruoka-allergia...
Tiedän, kumpi pilaisi juhlat enemmän.
Kaikilla olisi hauskaa. "Ja, ist namia!" Hitler tykkäisi.
Minä sanon: "Kiitti, kusipää! Miten menee, poika?"
Tyttö sanoo: "En voi syödä tuota." Voi helvetti.
Kuka ottaa Ferrero Rocherin? "Minä!"
Hyvä on, tässä.
"En voi syödä niitä." Painu kotiin!
Sellainen maailma on.
Ihmiset eivät pidä jostain ja odottavat sen loppuvan.
Omia tunteita ei käsitellä.
Kaikkien pitäisi välittää heidän asiastaan kuten he itse.
Siksi maailma huononee, ja se tosiaan huononee.
Uskon eläneeni ihmiskunnan parhaat 50 vuotta.
Vuodesta 1965 vuoteen 2015, sivilisaation huippua kaikessa.
Suvaitsevaisuus, vapaus, viestintä, lääketiede.
Nyt suunta on vähän toinen.
Muutaman viime vuoden. Ihan pikkuisen.
En sano näin vain, koska olen vanha. Vanhat sanovat:
"Kaikki oli paremmin, kun olin nuori." Tietysti oli. Olithan nuori.
Kaikki on parempaa nuorena.
Vanhuus on se paska osuus. Mitä sitten tapahtuukin, vanhuus on...
Kun nykyään herään, mietin: "Voi vittu, en kuollut."
Pitää tehdä taas kaikki.
Yleensä minulla on krapula, päänsärky ja maksakipua.
En voi kävellä viiteen minuuttiin, koska polvissani ei ole niveliä.
Olen tulossa taas lihavaksi.
Olin laiha noin 28-vuotiaaksi. Tosi laiha, noin 60 kiloa.
Sitten menin töihin.
Seuraavat noin 20 vuotta olivat syömisvuosiani.
Tulin tasaisesti yhä lihavammaksi,
kunnes pääsin huonon olon ja punkerouden huippuun -
noin 48-vuotiaana.
Eräänä jouluna olin kotona ja makasin lattialla...
Sanoin Janelle:
"Minulla on sydänkohtaus."
Pulssini oli noin 130. Voin pahoin, sydän tykytti, hikoilin.
Olin syönyt 11 makkaraa.
Tositarina.
Olin ihan kuin joku käärme. Sellainen iso...
pytonkäärme, joka on nielaissut porsaan. Sitten se on ihan rötkönä.
Se on siinä viikon verran.
Kuin merimiessäkki. On vain siinä.
Sellainen minä olin.
Se ei ollut sydänkohtaus, mutta Jane huolestui.
Hän sanoi: "Huolehdi itsestäsi." Ajattelin: "Olet oikeassa. 48."
Aloin treenata joka päivä.
En luopunut mistään.
En syö enää lihaa, mutta söin 2 500 tai 3 000 kaloria päivässä,
ja join viiniä iltaisin.
Poltin kalorit seuraavana päivänä. Jotta pystyin siihen,
treenasin 1,5 tuntia päivässä: juoksin, nostin painoja...
Minulla oli enemmän aikaa kuin useimmilla.
Kotona oli kuntosali, joten tekosyitä ei ollut.
Pudotin 10 kiloa. Se oli mahtavaa. Nyt syön ja juon yhä liikaa,
mutta en pysty polttamaan niitä kaloreita.
Olen niin vanha, rikki ja väsynyt.
Tulen siis vähitellen lihavammaksi ja lihavammaksi,
ja tällä kertaa minä kuolen.
Hiukseni lähtevät.
Ne alkavat olla tosi ohuet.
Sieltä voi näyttää upealta. Kiitti. Mutta ihan totta, hississä...
Kun valo tulee suoraan ylhäältä, peilistä se näyttää röntgenkuvalta.
Joudun pian ajelemaan tuon. En pitäisi ikinä peruukkia.
Mies, jos pidät peruukkia tai tupeeta ja luulet sen menevän täydestä....
Se ei mene. Kaikki tietävät.
Kaikki tietävät heti.
Aivoni tietävät, että huoneeseen tuli peruukki ennen kuin itse tiedän.
Juhlissa ne sanovat: "Täällä on peruukki."
Mietin: "Onko täällä?" "Kyllä! Tuolla!"
Hämis aistii peruukin. Se on ilmiselvää.
Se tapa, jolla he hymyilevät kuin kaikki olisi hyvin. "Terve!"
Merkit paljastavat.
Minut vieraannutti peruukeista Reginald-setäni.
Hieno mies. Kuoli vuosia sitten.
Kaljuuntui parikymppisenä. Traagisen kaljuksi.
Hiukset lähtivät. Se saattoi olla alopeciaa. En tiedä.
Kolmekymppisenä hän oli ollut 10 vuotta kalju.
Eräänä päivänä hän ilmestyi meille... "Elvis! Mitä?"
Olin noin 8-vuotias.
Kysyin Edna-tädiltä: "Mitä tapahtui?" Hän vastasi: "Se oli ihme."
He valehtelivat! Kaikki tiesivät, että hän oli kalju!
Setä sotki perheensä valheeseen, ja heidänkin piti valehdella.
"Joo, se vain kasvoi takaisin."
Hän jätti paljon tekemättä, koska pelkäsi peruukin irtoavan.
Juhlissamme ei sallittu Ilmapalloja.
Edna-täti sanoi: "Reg on allerginen ilmapalloille." Ei ollut.
Hän pelkäsi, että joku lapsista hieroisi palloa neulepaitaansa -
ja peruukki lentäisi huoneen poikki.
Meillä on kuvia perhealbumissa. Kun setä oli häissä tai ristiäisissä,
ja hän piteli vauvaa, hän piti sitä käsivarren etäisyydellä.
Ettei se tarraisi peruukkiin. Asia oli varmasti aina mielessä.
Hän pelkäsi vain sitä, että peruukki putoaisi julkisesti,
ja naurettava valhe paljastuisi.
Hän oli armeijassa, kivikova mies. Ei pelännyt ketään eikä mitään.
Hämähäkkejä, käärmeitä... Hän ei pelännyt syöpää.
Miten kemoterapia sujuu, setä? "Ei ongelmia."
Meillä on hänestä kuva kai viimeiseltä vuodelta.
Hän oli 75. Se oli hänen viimeinen elinvuotensa.
Päivä oli kuuma. Hän oli puutarhassa pikku uimahousuissaan.
Hän oli jo kuihtunut pikku mies. Valkoiset rintakarvat.
Yhä pikimusta peruukki!
Kuoli ja haudattiin se päässään. Se on hänellä nyt.
Pieni luuranko, jolla on pikimusta tukka.
Ikuisesti kuin Posh Spice.
Tiesin, että niin kävisi.
Tiesin, että tulisin vanhaksi ja lihavaksi...
sairaaksi, sokeaksi ja kuuroksi...
Paskoisin alleni ja minua työnneltäisiin vitun ämpärissä.
Siihen on valmis, koska siitä on varoitettu.
Vanhuudesta tiedetään kaikki.
On kuitenkin asia, josta ei puhuta. Minulle se oli järkytys.
Sain tietää sen vasta äskettäin, ja kerron sen nyt teille.
Venyvät kivekset.
Te ette siis tiedä siitä. Se tapahtuu viisikymppisenä.
En katsellut niitä mitenkään... En nähnyt niitä 20 vuoteen.
Nuorena miehenä ne olivat pirteät,
ja nyt kuin kaksi luumua sukassa.
En tiedä, milloin se tapahtui, mutta äskettäin ne vain...
Näin asia selvisi minulle:
Siis kun olen tullut vanhemmaksi, ja ne ovat salaa venyneet...
Vanhetessani olen rikastunut, ja ammeeni ovat tulleet ylellisemmiksi.
Viime vuonna muutin uuteen taloon Hampsteadissa.
Iso kylpyamme, upotettu amme. Ikkunat etelään.
Olin siellä ensimmäisenä iltana. Mukava amme.
Aurinko paistoi sisään, klassista musiikkia. Mitä elämää!
Katsoin alas, ja ne kelluivat!
En ollut kuvitellutkaan, että kivekset kelluisivat.
Ne tuntuvat painavilta.
Niiden painolla voisi upottaa asioita.
Useimmat eivät ikinä näe omia...
Meressä pidetään uimahousuja, suihkussa ne heiluvat,
eivätkä ammeet yleensä ole syviä!
Niin minä ajattelin. "Voi luoja,
en uskonut, että kivekset kelluisivat."
Toinen ajatukseni tuli.
"Hetkinen, tämä ammehan on 60 senttiä syvä!"
Istuin pohjalla, ja ne olivat pinnalla. Mitä on tekeillä?
Ja... Katsoin, ja kivekseni ovat nyt pitemmät kuin penikseni.
Selvästi, jonkin verran.
Itse asiassa niistä muodostui pieni, lihainen pelastuslautta.
Penikseni oli kuiva. Se lepäsi mukavasti, vain...
kellui siinä päällä. Näin.
Pompahteli vain siinä.
Olisi pitänyt antaa sille pikku pilli.
Ajattelin: "Tämä on eriskummallista." Helvetti sentään.
Ajattelin, että tämä voi olla sattuma.
Kokeilin pitämällä niitä veden alla,
ja sitten päästin irti, ja ne pompahtivat ylös!
Ne ovat tosiaan kelluvat.
Kokeile sitä kotona, jos olet viisikymppinen.
Ja tietysti mies.
Tai Caitlyn Jenner.
Mutta...
Mutta maailma muuttuu huonommaksi.
Syytän sen tuhosta sosiaalista mediaa.
Twitterissä ja Facebookissa levisi se naurettava käsitys,
ja vakiintui...
...että on tärkeämpää olla suosittu kuin oikeassa.
Kaikki oli vain: "tykkää", "samaa mieltä".
Jakaudutaan kahteen heimoon. "Olen eri mieltä, joten blokkaan ne."
Nyt totuudenjälkeisenä aikana ihmiset eivät välitä perusteluista,
vaan kysyvät: "Kuka ne perustelut sanoo?
Ei, ne eivät ole puolellamme." Se on naurettavaa.
Siitä kasvoi naurettava ajatus, joka meillä on aina ollut:
minun mielipiteeni on yhtä arvokas kuin sinun.
Nyt se on: mielipiteeni on yhtä arvokas kuin faktasi, mikä on pötyä.
Saan ihmisiltä tällaisia twiittejä: "Uskon, että Maa on 6 000-vuotias."
"Minä uskon, että olet vitun idiootti." Maan iästä ei voi olla mielipidettä.
Tai mielipiteitä voi olla, muttei omia faktoja.
Tärkeintä on olla suosittu.
Poliitikoillakin on niitä oireita.
Poliitikot twiittavat ja tahtovat suosiota.
Brexitistä äänestettiin, jotta vastuu voitiin siirtää ja virheitä välttää.
On myös naurettava ilmiö: "Kysytään tavallisen ihmisen mielipidettä."
Lakataan kysymästä tavalliselta ihmiseltä...
Tiedättekö, miten vitun tyhmä tavallinen ihminen on?
Kaupoissa myydään yhä valkaisuainetta pulloissa,
joissa on isot tarrat tekstillä "Älä juo".
Otetaan ne tarrat pois.
Kahdeksi vuodeksi. Sitten järjestetään kansanäänestys.
Kyse ei ole vain poliitikoista. Oikeissa uutisissakin...
TV-uutisissa sanotaan: "Twiittaa meille uutisesi."
Älkää antako niiden twiitata uutisia! "Näin tyrannosauruksen." Valehtelija!
Viime vuonna oli iso uutinen junaonnettomuudesta vuotta aiemmin,
ja siitä tehtiin tutkimus. Tutkimuksen tulos julkaistiin -
ja uutisissa oli asiantuntija.
Hän sanoi: "Olemme pohtineet kaikkea, ja päätimme, että junien nopeus -
vaikutti tapahtumiin, joten aiomme hidastaa niitä.
Tätä ei pitäisi enää tapahtua." Se olisi saanut olla siinä.
Uutistenlukija jatkoi: "Kysyimme yleisön mielipidettä."
Sitten oli kolme latteaa kansan ääntä. Ensimmäinen sanoi:
"Maksan jo 960 puntaa vuodessa,
joten en ole tyytyväinen."
Seuraava sanoi: "Matka kestää 45 minuuttia, eikä se kelpaa."
Viimeinen sanoi:
"On parempi mennä töihin myöhässä kuin kuolleena."
Miksi se on uutisissa? Mihin tilanteeseen tuo ikinä sopii?
Hyvä on, Ted. Tulit aikaisin.
Ted?
Voi Ted!
Tästähän puhuttiin.
Sanoin, että tule mieluummin myöhässä kuin kuolleena.
Mutta iso vihollinen on tyhmyys.
Haluan kertoa teille tyhmimmästä saamastani twiitistä.
Myönnän, että kun menin Twitteriin,
tuputin mielipiteitäni. Olin suorapuheinen ateisti.
En pyrkinyt muuttamaan mielipiteitä.
Minusta oli tärkeää kertoa toiselle puolelle.
On yhä 13 maata, joissa ateisteja teloitetaan.
Halusin vain sanoa, että saa olla ateisti.
Saa uskoa Jumalaan ja saa olla uskomatta.
Sitä minä vain sanoin.
Tajusin, ettei tarvinnut twiitata uskonnosta tai ateismista.
Saatoin twiitata faktan, ja se suututti juuri oikeat ihmiset.
Twiittasin vaikkapa: "Onnittelut, Maa. Täytät tänään 4,6 miljardia vuotta."
Joku vastasi aina: "Tiedämme kyllä, mitä pirua yrität."
Tässä on tuon jälkeen saamani twiitti.
Se oli kokonaan isoilla kirjaimilla, mikä innosti minua...
Se on merkki Twitter-hulluudesta. Mukana on vihaa. Hienoa, eikö?
Katsoin hänen profiiliaan. Aivan, herrasmies Teksasista.
Hän on fundamentalisti, kreationisti, kristitty.
Se on ihan hyvä! Hän rakastaa Jumalaa. Jumalaa ja...
...pääasiassa sikiöitä.
Hän rakastaa sikiötä hedelmöityksestä -
siihen asti, kunnes siitä tulee homo, ja sitten hän...
Siis isoilla kirjaimilla. Hän huutaa.
Paras twiitti koskaan.
"SINUN TIETEESI -"
Siis minun tieteeni.
"Tieteesi" on muuten kirjoitettu T-I-E-D-E-E...
Tämä on jo hyvä, eikö?
Hän on selvästikin kuullut sanan, ja hän arvasi...
Ei ole nähnyt sitä kirjoitettuna, koska se ei ole Raamatussa.
"TIEDEESI EI AUTA SINUA..." Auttaa se.
Se auttaa häntä...
lähettämään pikku viestinsä satelliitin kautta minulle.
"TIEDEESI EI AUTA SINUA, KUN SAATANA..."
Tietysti hän uskoo saatanaan.
Hän uskoo Jumalan luoneen universumin kuudessa päivässä.
Häneltä ei pidä kysyä: "Uskotko saatanaan?"
Hän sanoisi: "Aika kaukaa haettua."
Miksei Jumala tapa saatanaa? Sitä minä kysyisin häneltä.
Jos olisin väärässä ja tapaisin Jumalan, sanoisin: "Olet olemassa."
Jatkaisin: "Olisi pari kysymystä, kamu."
Ensimmäinen olisi: "Miksi panit suklaan tappamaan koiria?"
Järjetöntä!
Lisäksi: "Jos vihaat homoutta niin paljon,
miksi panit miehen G-pisteen perseeseen?"
Mikä...
Mikä sinua vaivaa?
Sitten kysyisin: "Mikset tapa saatanaa?"
Hän kysyisi: "Mitä?" "Mikset tapa saatanaa?"
"Hän tekee pahat jutut ja sinä hyvät, ja sinä haluat hyvää."
"Sinähän haluat..." "Kyllä, kyllä."
"Voisit tappaa hänet, koska voit tehdä mitä vain."
"Joo." "Mikset sitten tapa häntä?"
"Koska... Suu kiinni."
"TIEDEESI EI AUTA SINUA,
KUN SAATANA RAISKAA BRITTIPERSETTÄSI."
Hän puhuu asiaa.
Sillä jos kuolen ja huomaan olevani helvetissä -
saatanan raiskattavana...
tiede on melkolailla pettänyt minut.
Mutta viimeisellä rivillä hän heittää läskiksi.
Hän lopettaa rivillä, joka tekee tästä parhaan saamani twiitin.
"TIEDEESI EI AUTA SINUA KUN SAATANA RAISKAA BRITTIPERSETTÄSI.
MINÄ NAURAN."
Siis hänkin on siellä!
Hän on fundamentaalikristitty,
joka on elänyt Raamatun mukaan. Hän kuolee ja herää helvetissä.
Se on varmasti äärimmäistä -
tunnetraumojen asteikolla.
"Voi luoja, olen helvetissä! Jumalani, miksi hylkäsit minut?
Minua kidutetaan ikuisesti."
Hän näkee, kun minua raiskataan, ja nauraa.
Äkkiä hän selvisi siitä. Hänen päivänsä kirkastui hiukan.
Mutta eikö hän olekin seuraava?
Minua siis raiskataan. Paholainen raiskaa.
Hän sanoo: "Vitun ateistipaska."
Minä sanon: "Ihan sama."
Oletan, että se jatkuu ikuisesti. "Joo joo, ihan sama."
Voisin sanoa: "Varo kiveksiäni sorkkiesi kanssa."
Hän sanoisi: "Miksi ne ovat niin venyneet?"
Ja minä sanoisin: "Oletko itse joku Brad Pitt?"
"Tiedäthän? Anteeksi, mutta pitikö tässä puhua vai raiskata? Voimmeko..."
"Valehteleva vitun ateisti." Häntä kyllästyttää.
"Vitun ateisti. Joka vitun päivä."
Hänen pikku gargoilinsa tulee. "Saatana?"
Hän sanoo: "Mitä?" Ja minä: "Niin, mitä?"
"Täällä on fundamentaalikristitty."
"Vitut tästä!" Ja kävisi päälle täysillä.
Sain siis tuon twiitin. Se oli mahtava.
Minä vain jaoin sen.
Seurasin, kun väkeä kerääntyi. "Luuseri!"
Mies tappelee vastaan älyttömällä tavalla. "Mene nussimaan siskoasi, brittihomo!"
Tuossa ei ole mitään järkeä.
Unohdin asian. Menin tekemään muuta.
Muutaman tunnin päästä palasin Twitteriin. Kaikki jatkui yhä.
Se oli tosi hassua, ja nauroin vastauksille.
Ihmiset sanoivat kaikenlaista. Selaan alaspäin.
On yksi minulle suunnattu twiitti eräältä naiselta. Hän sanoo:
"Onko raiskaus sinusta hauskaa?" Ei! Ei! Mitä? Ei...
"Onko raiskaus kavereistasi hauskaa?" Ei! Kuule...
"Onko raiskaus sinusta hauskaa?" Kuunnelkaa kaikki. Ei...
Sanoin hänelle: "En twiitannut sellaista."
Nainen sanoi: "Jaoit sen." Ja minä: "Näytin idiootin."
"Sinusta se on kai huvittavaa. Se ei ole iloinen asia."
Sanoin: "Kyse on siitä miehestä."
Riitelin nyt mukavan, järkevän ihmisen kanssa,
joka piti tällaista järjettömänä.
Taistelin kuitenkin sen miehen oikeudesta...
haaveilla siitä, että minä joudun paholaisen raiskaamaksi.
Sananvapaus on minulle niin tärkeää. Eikö maailma olekin hullu?
Naisen avaus kyllä ärsytti minua. Hän teki sen, minkä moni tekee.
Hän ei sanonut: "Ovatko raiskausvitsit sinusta hauskoja",
vaan: "Onko raiskaus sinusta hauskaa?"
Vastaus on tietysti "ei". Kenestäkään se ei ole hauskaa.
Ei edes raiskaajista. Ymmärrättehän?
Kukaan ei todista näin: "Oli pimeää, miehellä oli hiihtomaski,
ja hän kikatti." Sitä ei ikinä...
Minä kysyin: "Tarkoitatko raiskausvitsejä?"
Hän sanoi: "Kyllä."
Sanoin: "Riippuu vitsistä." Hän taas: "Eikä vittu riipu!"
Jatkoin: "Kyllä riippuu! Riippuu vitsistä."
"Kyse on yhteydestä ja sisällöstä. Mitä tarkoitat raiskausvitsillä?"
Hän sanoi: "Vitsi, jossa on sana 'raiskaus' on sopimaton."
Sanoin: "Tuo on naurettavaa, koska se riippuu vitsistä."
Twiittasin klipin Konttorista,
jossa sanon: "Epäilen, että tuolla on raiskattu!"
Kaikki ymmärtävät sen asiayhteyden vuoksi.
Kohde on keski-ikäinen mies,
joka on niin narsistinen, että sanoo mitä vain voittaakseen.
On siis tajuttava vitsi ja mistä se tulee.
Sanoin: "Jotkut vitsit eivät tähtää ylös- eivätkä alaspäin.
Ne voivat olla hassuja sanaleikkejä, jotka eivät tarkoita mitään."
Kun olin lapsi, oli kiertävä vitsi, jota aikuisetkin kertoivat.
Kerron sen. Nainen juoksi poliisiasemalle.
Hän sanoi: "Apua, kimppuuni hyökättiin!" Poliisi kysyi: "Oliko se raiskaus?"
Nainen sanoi: "Ei, minulla oli kukkakimppu."
Se on raiskausvitsi.
Sanoin olevani samaa mieltä useimmissa tapauksissa.
Oikeat raiskausvitsit ovat kauheita, kun kohteena on uhri.
En ikinä kertoisi sellaisia. Mutta se riippuu vitsistä,
ei sanasta tai aiheesta.
Tilanne rauhoittui, ja todettiin, että jotkut vitsit ovat toisia pahempia.
Nainen sanoi vielä: "Hyvä on, ymmärrän mitä tarkoitat,
mutta silti nauran vitsille, jossa on sana "raiskaus",
kun tiedän, ettei ketään yleisössä ole raiskattu.
Olisi pitänyt lopettaa siihen.
Vastasin vain: "Outo sisäänpääsysääntö."
Kuin hieroisi suolaa haavaan.
Sitä menee huumorikeikalle, maksaa lipun,
ja joku sanoo: "Saanko kysyä jotain?"
"Joo." "Onko sinut joskus raiskattu?"
"On kyllä." "Et voi tulla sisään."
"Miksi?" "Eräs nainen ei naura, jos olet mukana.
Alahan mennä."
Maailma on sellainen. Kaikki otetaan henkilökohtaisesti.
Maailma pyörii heidän ympärillään, varsinkin Twitterissä.
Minä en twiittaa kellekään, vaan vain twiittaan.
En tiedä, kuka minua seuraa. Seuraajia on 12 miljoonaa.
Minua voi seurata tietämättäni,
päättää lukea twiittini ja ottaa se henkilökohtaisesti.
Se on kuin menisi torille,
näkisi siellä ilmoitustaulun, jossa on lappu kitaratunneista,
ja sanot: "Mutta en vittu tahdo kitaratunteja!"
"Mikäs tämä on? Tässä on numero. Soitan siihen.
Sinäkö annat kitaratunteja? Minä en halua niitä!"
Selvä, se ei sitten ole sinulle. Lähde vain pois.
Yhden asian sanon Twitterin puolesta. Käytän sitä markkinointiin ja huvikseni,
kuten muutkin. Twitterissä on hieno juttu -
minun kannaltani. Vastustan eläinrääkkäystä.
Vuosia sitten kesti ikuisuuden saada 100 000 nimeä vetoomukseen.
Piti seistä kauppojen pihoissa.
Tuo on maaginen luku, sillä sitten se kuullaan parlamentissa.
Olen ollut mukana monessa kampanjassa Twitterissä.
Olemme saaneet 100 000 nimeä päivissä, ja lakeja on muutettu.
Kiitos eläinvetoomuksia jakaneille. Siten voi vaikuttaa. Kiitokset.
Jopa niinkin selvä ja erillinen asia kuin eläinrääkkäys...
Luulisi, ettei kukaan väitä vastaan.
Kyllä vain väittää. He haluavat äänensä kuuluviin.
Twiittaan härästä, jota kidutetaan härkäareenalla viihteen vuoksi.
Kirjoitan: "Kielletään härkätaistelut."
Joku aina vastaa: "Entä Syyrian lapset?" Mitä?
En tarjonnut vaihtoehtoja.
Kumpikin käy. En sano:
"Heitä lapsi takaisin kuoppaan, sillä täällä on härkä!"
On asia, jota en tahtonut ajatuksiini,
mutta se on olemassa, joten siitä on puhuttava.
Kuulin siitä Twitterin kautta. Yulin-koiranlihafestivaalit -
pidetään joka vuosi Kiinassa. Se on hirvittävää.
Lähetämme sinne ihmisiä rahoineen ostamaan koiria -
ja tuomaan ne pois.
Se on pisara meressä. Kymmeniätuhansia koiria syödään.
Twiittaan tapahtumasta ja sen kauheudesta. Sitä ei lueta kunnolla.
Se on kuin refleksi. Joku sanoo: "Rasisti!"
Mitä? Vastaus on: "Lännessä syödään sikoja ja lehmiä."
Niin syödään. Minä en, mutta ennen kyllä.
Aivan, sika tai lehmä on yhtä arvokas kuin koira.
Kyse ei ole lajista. Kyse on koirien kohtelusta.
Koiria kidutetaan ensin. Sen uskotaan parantavan lihan makua.
Niitä hakataan ja poltetaan, jopa nyljetään elävältä.
Näin erään kuvan Twitterissä seremonian avauksesta.
Kaksi miestä kiinalaisella torilla nylkemässä koiraa elävältä.
Se huusi, ja miehet nauroivat. Pahinta, mitä olen nähnyt.
Voinko twiitata tuon? Minun täytyy.
Twiittasin kuvan ja vetoomuksen, ja kirjoitin:
"Kaunis olento ja kaksi vitun mulkkua nylkemässä sitä elävältä."
Se lähti leviämään. Sitä jaettiin ja lehdissä kirjoitettiin.
Sain yhden twiitin naiselta, joka sanoi:
"Onko tuo kielenkäyttö tarpeen?"
Olisi pitänyt lopettaa siihen.
Mutta olin raivoissani. Kirjoitin:
"Sinua loukkaa enemmän sana kuin eläimen kiduttaminen hengiltä."
Hän vastasi: "Inhoan v-sanaa."
Olisi pitänyt lopettaa siihen.
Vastasin: "V-sanaa inhoavat ihmiset kuulisivat sitä vähemmän,
jos he eivät käyttäytyisi kuin vitun mulkut."
Kiitos! Olitte fantastisia! Hyvää yötä!
Monet kiitokset!
Kiitokset!
Toivottavasti viihdyitte. Toivon, etten loukannut ketään.
Toivon todella. Se ei ole tarkoitus.
Haluan kertoa, että pahoille asioille voi nauraa,
eikä se tee ihmisistä pahoja.
Se johtuu kasvatuksestani. Vartuin köyhyydessä, ilman mitään.
Oli tärkeää hoitaa hommansa ja sitten nauraa.
Siis miehet. Naiset jatkoivat töitään.
Vanhempi veljeni Bob, joka on 11 vuotta minua vanhempi,
oli ensimmäinen, jonka näin kertovan synkkiä vitsejä -
heti vaikeassa tilanteessa, samalla kun se tapahtui.
Ihmiset nauroivat. Tajusin, että hän paransi heitä.
Se on komedian, huumorin tarkoitus. Se auttaa pahojen asioiden yli.
Tyypillinen Bobin tarina:
Hän vietti kerran tunnin punnan kaupassa -
Hayling-saarella. Bob kyseli kassalta, mitä kaikki maksoi.
Nähdäkseen, saisiko hän miesparan tahdon murrettua.
Bob oli ensimmäinen näkemäni auktoriteetille vinoilija.
Ensimmäiset auktoriteetit ovat vanhemmat.
Bob oli riidellyt ja tiesi joutuvansa sänkyyn.
Mutta minusta hän voitti riidan.
Hän kiusasi äitiä. Äitini oli tyypillinen työläisnainen.
Asuimme siis kurjalla alueella.
Useimmat talot näyttivät... Mutaa, varastettu pyörä -
ja aidantolpat puuttuivat.
Äiti korjasi aidan, hoiti puutarhaa ja maalasi portaan.
Jos talo näytti kunnolliselta, me olimme kunnollisia.
Kyse oli maineesta.
Bob lähetti hänelle postikortteja. Niissä luki:
"Vieläkö se pedofiiliposteljooni lukee postisi?"
Äiti otti kortin ja meni sisään kauhuissaan ja soitti Bobille.
"Nyt posteljooni näki sen, ja sinun pitää lopettaa!"
Äidin hautajaisissakin...
Äiti kuoli ensin, ja isä eli vielä vuoden verran,
juoden vain kaljaa, ja sitten hänkin lähti.
Äidin hautajaisissa meillä oli eri tehtäviä.
Minä hoidin tarjoilun ja kukat. Bob meni tapaamaan pappia.
Se oli tietysti virhe.
Emme olleet käyneet kirkossa emmekä tunteneet toisiamme.
Hän sanoi Bobille: "Kerro äidistäsi, niin voin puhua hänestä."
Bob näki siinä tilaisuuden.
Hän sanoi vakavalla naamalla: "Hän oli innokas rasisti."
Pappi sanoi: "En voi sanoa sitä."
Ja Bob: "Sano, että hän piti puutarhanhoidosta."
Hän yritti saada papin sanomaan jotain, mikä naurattaisi meitä kirkossa.
Hän ei varoittanut meitä.
Hän sai jotain menemään läpi.
Nimemme ovat Ricky, Robert, siis Bob...
Ricky, Robert, Marsha ja Larry.
Larry on vanhin, seitsemissäkymmenissä.
Syntyi sotavuosina.
Hän on meistä se järkevä. Esikoinenhan kantaa taakkaa harteillaan.
Äidin mukaan teininä Larry meni töihin ja antoi rahat äidille avuksi.
Larry on siis kunnon mies.
Bob antoi papille väärän nimen.
Hän ei varoittanut. Olimme kaikki kirkossa.
Hautajaiset alkoivat. Kaikki paikalla. Täyttä oli.
Arkku tuotiin papin johdolla.
Pappi meni saarnastuoliin. Itsevarmana pikku muistiinpanoineen.
Hän aloitti...
"Evalta jää neljä rakastavaa lasta.
Ricky, Robert, Marsha -
ja Barry."
Ja... me pyrskimme näin.
Bob oli...
Kaikki tajusivat. Me kaikki nauroimme.
Näimme, miten Larry...
Vai niin.
Kirkossa oli aivan...
Aina, kun asia tuli mieleen...
Näimme Larryn tekevän... Tällä tavalla.
Aloimme kikattaa. Saimme kikatuskohtauksia.
Larry alkoi lopulta tehdä näin.
Pappi mietti: "Mitä minä sanoin?"
Bob oli sanonut asioita, joita pappi ei tiennyt,
ja se sai meidät taas aloittamaan.
Osa oli valheita tai vain vähän pielessä.
Sisarusteni lapset alkoivat itkeä.
Minulla oli nenäliinapaketti.
Se pantiin kiertämään.
Mutta ennen hautajaisia olin ottanut nenäliinat ulos,
kirjoittanut niihin ja taitellut ne pakettiin.
Joka nenäliinassa luki: "Helvetin nyyhkivä narttu."
He nauroivat.
Se oli siis kuin hullujenhuone.
Kaikki, mitä pappi sanoi tai teki sai meidät nauramaan.
Saattoi nähdä, että pappi oli hiukan järkyttynyt.
Hän päätti tilaisuuden ja tuli suoraan Bobin ja minun luo.
Hän sanoi: "Anteeksi, oliko se OK?"
Minä ja Bob sanoimme: "Vitun loistavaa, kaveri. Loistavaa."
Sitä tarkoitan. Me kaikki kuolemme, joten meidän on syytä nauraa.
Jos voi nauraa vastoinkäymisille, on luodinkestävä.
Minulla ja Bobilla oli yksi sääntö:
jos keksit jotain hassua, se on sanottava.
Voitto, häviö tai tasapeli.
Se voi onnistua...
...tai se voi mennä huonosti. Mutta se on sanottava.
Pitäkää se mielessä, kun sanon vielä tämän:
Olimme kerran kaikki autossa.
Bob ajoi. Auto oli täynnä. Teimme retken rannalle.
Meidät pysäytettiin turvatarkastukseen.
Siinä oli bobby, brittipoliisi. Hän pysäytti auton.
Bob avasi ikkunan. Poliisi kysyi: "Minne matka?"
Bob sanoi: "Bognoriin." Poliisi pyysi avaamaan takaluukun.
Hän katsoi sitä. Katsoi takaluukkuun näin.
Hän palasi Bobin ikkunalle.
Otti varsipeilin, ja alkoi tutkia auton alustaa.
Kun hän teki sitä, hänen kypäränsä putosi.
Kypärästä putosi tupakka-aski.
Poliisi sanoi: "Olettekin kai miettineet, mitä kypärän alla on."
Bob sanoi: "Tiesin, ettei ainakaan aivoja."
Olitte mahtavia. Hyvää yötä!
Suomennos: Tuija Tuominen www.undertext.com