Nu! Obraznicule!
Monstrul lui Cravensworth a intrat într-o fază nouă și remarcabilă.
E în călduri.
Nu!
Pentru o creatură constituită din bucăți de cadavre...
Obraznicule!
- ...are un apetit sexual fenomenal. - Bine, repede.
Cum am zis, e în călduri.
Așa că am hotărât că monstrului îi trebuie o mireasă.
Așa că ne-am apucat să-i facem o mireasă, dar cu...
- Acum și-o ia în mână din nou. - Mențineți cadrul pe noi doi, vă rog.
A fost prins în fapt!
Nu mai face asta!
- Unde rămăseserăm? - Gagiul e în călduri.
BAZAT PE FILMUL CE FACEM ÎN UMBRĂ
Eu și Guillermo am decis să ne unim forțele contra criminalității.
Teoretic, eu nu am acceptat încă.
Nu-ți place costumul de erou secret pe care ți l-am luat?
Ești gata, Băiatule-Cowboy? Să curățăm acest oraș!
Foarte frumos!
Nu cred că se va teme careva de Băiatul-Cowboy.
- Se vor teme de partenerul lui. - Cine ziceai că ești?
Mi se spune „Amenințarea Fantomei”!
Nu.
- E luat deja. - Fir-ar să fie!
Îi vom urmări pe răufăcători din bârlogul nostru secret de sub pământ.
DE TESTAT CU DOI „OMENI” LANȚ DE ACȚIONAT „SECRIUL”
Ce tare! Și unde e bârlogul ăsta?
La mare adâncime sub casă, la vreo 300 m.
Sicriul meu va avea o manetă secretă.
Când o trag, podeaua se deschide și sicriul coboară ca un lift.
Cât de tare!
- Mersi. - Nu cred că-ți trebuie bârlog.
Și unde să-mi țin „supercompuderul”?
- Ce? - „Supercompuderul” meu.
Bârlogul e locul ideal.
Pare mișto, dar știu cum se va termina. Eu o să fac toată treaba.
Vom fi parteneri egali.
- Cum așa? - Tu faci unele chestii, eu, altele.
Perfect! Așa rămâne.
Dar, dacă-s prea ocupat, le faci și pe ale mele.
Poftim!
Viitoarea mireasă a monstrului e asamblată în proporție de 90%,
dar, din nou, ne trebuie un cap potrivit.
Din fericire, monstrul ne-a arătat ce preferă.
A fost clar ce i-ar plăcea.
- Pentru tine, domniță. - Pentru mine?
Se pare că monstrul și-a smuls penisul și i l-a oferit în dar Sfetnicei.
Din nou.
Gagiul o iubește pe Sfetnică, dar și Nandor o iubește.
Așa că am rugat-o pe Nadja să vadă dacă l-ar deranja ca Sfetnica...
Nadja și Nandor
Cum să vă spun?
Cred că o parte din Sfetnică îl iubește pe Nandor.
Așa că, în privința părților care nu te iubesc,
poate am putea face altceva cu ele.
Poftim? Ce vrei să spui cu asta?
Sperăm că nu s-ar opune
dacă Sfetnica și-ar dona capul miresei monstrului lui Cravensworth.
Și...
Și sânii.
Majoritatea atuurilor ei...
- Cică încheiem. - Poftim?
- Avem tot ce ne trebuie. - Bine.
- Desigur, bravo! - Da.
Dacă ai alege partea pe care o vrei...
Scuze, cred că avem ce ne trebuie.
- Desigur. - Bine.
Nicio problemă.
Scoate-mi microfonul.
- Baftă! - Noroc!
Mersi.
Frate!
Scuze!
- Bună! - Care-i mersu'?
Ce se întâmplă? Echipa de filmare zicea că se sfârșește documentarul.
- Ce? - S-au scurs șase ani, Guillermo.
Cică au filmat suficient.
De ce? Eram în toiul acțiunii și... Atât? S-a terminat?
Orice lucru bun are un sfârșit.
- Bine zis. - Îl mai trage curentul pe careva?
Am simțit ceva.
Cum facem? Care-i planul?
- Mai băgăm un lemn în șemineu... - Nu asta.
Punem o pătură pe noi?
Nu e ciudat că facem asta de mult și se termină brusc?
Gata, se sfârșește? Cum adică?
Nu se sfârșește nimic. Vom continua să facem ce am făcut mereu.
Doar că nu vor mai filma toți cameramanii și sunetiștii ăștia.
Asta zic și eu. Facem asta de mult, de ani întregi.
- Sunteți ciudați și... - Laszlo!
Nu e momentul. Scutecul lui Guillermo trebuie schimbat.
Nu port scutec. A fost pe neașteptate... Apropo, când mi-ați fi spus?
Mi-ați fi zis? Aș fi aflat ultimul? Dintr-odată, puf!
- Nu prea e „puf”, Guillermo. - Bine.
Vor mai filma cel puțin două ore imagini suplimentare.
- Plecați în două ore? - Da, la răsărit.
Apropo, filmați-mă când citesc cartea asta mare.
Guillermo, două ore îți ajung pentru tot ce ai vrea să faci în fața camerelor.
Vrei să ne arăți ceva și să ne explici? Sau poate ne cânți un cântecel.
Doamna mea are dreptate. Cântă-ne ceva și dansează.
- Da, o gigă! - Dansează, băiatule!
E zăpușeală aici, ies la aer.
- Te miști bine! - Dansează!
- Dans, dans! - Să te vedem! Dansează!
Pa, javră!
Nandor, vino să vorbim între patru ochi.
Ne scuzați!
- Tre' să discuți imediat cu Guillermo. - Mă filmau suplimentar!
- De asta ce ziceți? Merge la montaj? - Nandor, ascultă-mă!
Am aflat multe despre psihologia umană la importantul serviciu de pe Wall Street.
Îmi dau seama că Guillermo e tare trist că se încheie documentarul.
O să-i treacă. Sau poate nu.
Nu vom ști niciodată. Glumesc! Noi vom ști.
- Voi nu veți ști, fiindcă n-ați filmat. - Nu fi nepoliticos.
Ce ziceți de... Da! Ceva gen... Cum e, merge?
Nandor, nu glumesc!
Ultimii șase ani sunt singura bucurie din viața tristă a lui Guillermo.
- Cum? - E ca și cum camerele l-au filmat pe el.
I-au dat senzația că e la fel de important ca noi.
Ca atunci când pui o pelerină pe un câine, iar câinele se crede om, având o pelerină.
Dar nu e om, ci o amărâtă de potaie.
Așa e și Guillermo. Nu va mai avea parte de toate astea.
Dar sunt convins că Guillermo va avea parte de ceva interesant.
Bine, am să rezolv.
Voi ce părere aveți că se termină?
Vreți să stați de vorbă cu careva? Sunt aici.
Salut, amice!
Știi că nu sunt cel mai sentimental ticălos din lume,
dar o dată, când eram deprimat,
un înțelept a spus ceva care mi-a deschis ochii.
Ce a zis?
„Nu plânge fiindcă s-a terminat. Zâmbește fiindcă s-a întâmplat.”
Cred că am citit asta pe o cană, dar mersi, e un sfat bun.
- Cu plăcere. - Cioc-cioc!
Colin Robinson, te superi dacă am o vorbă cu Guillermo?
- Nu, deloc, am terminat. - Mulțumesc, Colin.
Nu mă îmbrățișa!
Guillermo, știu, e o schimbare importantă pentru tine.
Dar trecem mereu prin schimbări importante.
De pildă, în tinerețe, preferam roșul.
Dar acum prefer portocaliul.
- Scuze, mi-am amintit ceva. - Da.
„Nu contează de câte ori respirăm,
ci de câte ori ne minunăm.”
- Frumos! Mulțumesc. - Bine, pe curând!
- Despărțirile sunt grele. - Da.
Am făcut o dată cu mâna unui tren mai bine de trei ore
și mi-am dat seama că de fapt nu era tren.
Era o autoplatformă cu toalete ecologice.
- Încă unul și gata. - Vorbeam!
Libertinii, din 1985. Bine, mai târziu.
Guillermo, lucrurile au un sfârșit!
- Și doare! - Dar a fost prea brusc.
M-a luat pe nepregătite. Simt că...
- Ești irlandez, nu-i așa? - Nu.
Înseamnă că pe ăsta nu-l știi.
„Fie ca drumul să te întâmpine! Fie ca vântul din spate să-ți sufle!
Fie ca soarele...” Băga-mi-aș, aici uit mereu!
- Gândește și revino. Sau nu veni. - Bine, vă las.
Ce dracu' spuneam? Nici nu mai știu.
Spuneai că despărțirile sunt grele.
Da, așa că nu mai miorlăi.
Vino jos, ca să fim toți împreună în ceas de restriște.
Întrunire a locatarilor! Ce bine! Sunteți toți aici.
- Perfect! - Scuze.
Primul punct pe ordinea de zi.
Vreau să vorbesc despre igiena din celulă.
Isprăviți de golit toată victima înainte să treceți la alta. Bine?
- E scârbos. - Bine.
- Dă-te-n spanac! - Faceți asta.
Ce mai avem? Da, al doilea punct pe ordinea de zi...
Am observat că Guillermo s-a întristat fiindcă se termină documentarul.
O să-mi treacă, mersi.
- Nu ești bine. - Ba da.
Ești o balenă deprimată și tre' să vorbim.
E clar că Gizmo a devenit dependent de atenție.
Poftim? Nu-i așa!
E doar o umbră, un sărman actor,
ce pe scenă apare vreme de-un ceas și dispare apoi fără vreun bun-rămas.
Cât de profund, Laszlo!
Mersi mult, acum o clipă mi-a venit.
Știți, l-am văzut o dată pe Guillermo
luând o cutie de chipsuri de la echipa de filmare.
Poate e îngrijorat că nu va mai putea fura mâncare.
N-am furat.
E trist fiindcă trebuie să încheie relația secretă cu sunetistul Nate.
- Ce? - Guillermo, porcosule!
Altă dată l-am văzut pe Guillermo umplându-și mâinile cu bomboane Tic-Tac.
Bine.
Nu știți nimic despre psihologia oamenilor.
Guillermo se teme că și-a irosit 16 ani în slujba noastră.
- Și nu s-a putut dezvolta sau schimba. - Bine zis!
Sfârșitul documentarului prevestește sfârșitul vieții lui fragile de om.
Zic bine, Gizmo? Îmi dai dreptate?
Cred că întrebarea pe care și-o pune e: „A fi sau a nu fi?”
Asta e marea întrebare pe care și-o pune Gizmo!
- Cât de elocvent! - Din nou, acum mi-a venit.
Revenind la ce spuneam,
Guillermo e foarte îngrijorat că se va simți neîmplinit
de cursul și însemnătatea vieții lui. Hai, sănătate!
- Ba nu. - Știu ce e.
E Greg, cameramanul principal, nu?
Te culci în secret cu Greg, cameramanul principal?
- Nu. - Și sunetistul Nate?
- Știe de asta? - N-am nicio relație.
Sau e tehnicianul Frank, care seamănă cu Nandor?
- Nu seamănă. - Nu e asta, fără supărare.
- Sigur vă supărați că se termină. - Nu m-aș supăra să se termine ședința.
Ce dacă se termină documentarul? Cât de curând, vor veni alți cameramani
și vor face un nou documentar despre noi.
Puțin probabil.
Pardon! Ăsta nici măcar nu e primul documentar despre noi.
Cum?
Ședință a locatarilor!
Vampiri, 1958 (nedifuzat)
Bun, sunteți toți, perfect!
Așa... Primul punct pe ordinea de zi.
Vreau să vorbim despre igiena din celulă.
Vă rog mult, isprăviți de golit toată victima înainte să treceți la alta.
N-aș repeta întruna dacă am face asta.
- Da, Jerry. O nouă propunere? - Am o propunere extrem de veche.
Ar trebui să progresăm mai mult în cucerirea Americii.
Poftim? Dar progresăm! Am cucerit o parte din strada Ashley.
- Laszlo, auzi ce spune? - Da, foarte bine, mersi!
- Până aici! - Stai, unde te duci?
Îți zic unde mă duc. Să intru în supersomn.
Mereu zicea așa.
Câtă obrăznicie! Laszlo, auzi?
- Evrika! - Ce?
Știu! Dacă măresc tensiunea la mușchii diafragmei,
inima ar trebui să bată de la sine, așa.
- La dracu'! - Laszlo!
Un articol important despre spargerea magistralei de apă.
„A fost cea mai gravă inundație de la cea mare,
din 1892, declară localnicul Nandor Lee, dentist.”
Nandor, idiotule!
Toți își vor da seama că suntem vampiri și trăim aici de sute de ani!
Luați-vă deghizările! Trebuie să plecăm înainte să ne caute.
Luați-vă gențile de fugă!
Nu, le vom ține piept aici...
Fir-ar să fie!
Poate că nu ne cred vampiri. Le-am zis că sunt dentist.
Nu, prostule! Ai zis „Nandor Necruțătorul”.
Ei au înțeles „Nandor Lee, dințarul”.
Drace!
- Cine naiba ești? Cum ai intrat aici? - Și eu sunt încântat să te cunosc, dră.
Mă numesc Daytona. Jackie Daytona. Și mă trag din Tucson, „Arizonia”.
A venit să ne omoare?
Sunt eu, Laszlo!
Laszlo, l-ai văzut pe bărbatul sexy din „Arizonia”?
Știți ce? Nu contează! Tre' să plecăm!
- Ar trebui. - Nu cedez în fața nimănui!
- Vino! - Mai am o treabă.
Las-o!
Crede că plec fără pălăria din piele de vrăjitoare.
- Las-o! - Ar fi o prostie.
Eu rezist aici!
Ce chestie! S-au întâmplat multe din cele întâmplate cât am fost aici.
Eu nu am apărut, dar aveam o aventură mișto.
- A fost difuzat vreodată? - Nu. Ne-au filmat zece ani,
dar au decis apoi că n-aveau destul material bun.
Da, au zis că eram plictisitori și făceam aceleași chestii zi de zi.
Nicio schimbare, nicio evoluție.
- E inutil, alea-alea. - Și asta.
Asta încerc să vă zic.
Am primit o a doua șansă să dezvăluim viața de vampir.
Nu putem opri filmările acum.
Abia dacă au surprins gloria și măreția vampirismului.
- Nici măcar... - Guillermo, dragule!
Te superi dacă îmi folosesc cunoștințele din psihologia umană ca să te ajut?
- Nu, mersi, Nadja. - O s-o fac oricum.
Să știi că îți vorbesc, nu îți dictez.
- Mersi. - Și o spun cu dragoste.
S-a terminat!
- Ai auzit ce am zis sau... - Ce?
Dacă simți nevoia unui sfârșit special, ai o oră să-l pui la cale.
Doar o jumătate de oră.
Arată-ne dansul ăla pe care țineai să ni-l arăți.
- Apoi încheiem. - Dansează!
- Hai, dansează! - Dans, dans!
Gata! Ne trebuie un final bun, da? Trebuie să fie bun și să însemne ceva.
Ca spectatorii să fie consolați.
Are dreptate. Multe seriale o zbârcesc la final.
Nu vă zic câte comentarii am scris pe tema asta.
Le găsiți în discuțiile de pe Reddit, IndieWire, Variety, Deadline,
TV Guide, TV Insider, IMDB, Hollywood Reporter și Den of Geek.
Știu finalul perfect!
- Bun. - Guillermo devine vampir.
- Dă-mă dracu'! - Am făcut deja asta anul trecut.
- Da? - Da.
L-am transformat în vampir pe Guillermo și a decis că nu mai vrea să fie vampir.
A trebuit să-l transformăm la loc. Ne-a luat o grămadă.
Trebuia să oprim filmările atunci. Era un final grozav.
Singur am învățat ceva în ultimii șase ani.
Cum am progresat, lecții de viață... Ce am învățat?
- Că Guillermo nu trebuie făcut vampir. - Bine. Altcineva?
O lecție învățată.
Cum am progresat și ne-am schimbat. Știe cineva?
Haide, Laszlo, ești savant! Sigur ai învățat ceva.
Bine.
- Ne-am distrat pe cinste - Bine.
- Tone de sânge am consumat - Da.
Și ne-am regulat între noi ca chiorii. Cum e?
- Foarte frumos. - E bine.
Altcineva? Sfetnica.
Știi ce? Cred că pot contribui cu ceva.
- Mersi! - Bine.
Cu toții suntem imigranți.
Am venit de peste mări și țări în Lumea Nouă pentru un nou început.
- Deși suntem vampiri... - Doar unii.
...fără noi, țara asta n-ar fi așa cum e.
Nici noi nu am fi așa cum suntem fără această țară.
- Așa e. - Da.
Frumos spus!
Dar, în ultima vreme, se pare că mulți alți imigranți
intră ilegal în această măreață țară.
- Bine. - Și nu putem...
- Nu e bine să încheiem așa. - Zic și eu.
Colin, tu ce ai învățat?
- MAGAFV. - Cum?
MAGAFV. Să facem America măreață din nou pentru vampiri.
Trebuie să scoatem asta la montaj și poate să-i dăm foc.
Băiatul meu mare, e mult mai simplu decât spui tu.
Dacă vrei într-adevăr un final special, sunt vampir. Pot hipnotiza spectatorii.
Le pot da finalul care-i satisface.
- Cum? - Așa.
Voi, care vă uitați, veți vedea acum cel mai bun final
pe care vi-l puteți imagina cu mintea voastră simplă de omuleți.
Dragă?
Dragă, trezește-te. N-o să crezi ce vis am avut.
Nu vrei să afli?
Bine, Nandor. Ce-ai visat?
Eram vampir și trăiam cu alți vampiri
într-o casă veche din Staten Island.
Mă bucur pentru tine. Noapte bună!
Nimic nu avea sens în acea casă.
Era un cuplu de vampiri.
El era genul de britanic de pe vremuri.
Iar soția lui era de pe o insuliță din Mediterana.
Era extrem de agresivă și mai deșteaptă decât mine.
Și mai era un chelios foarte plictisitor.
Dar intenționat.
Iar tu erai majordomul meu, ceva de genul ăsta.
E clar. Nu mai vezi mâncare japoneză înainte de culcare. Noapte bună!
Și făceam sex întruna unii cu alți.
Nu cu tine, Guillermo.
- Culcă-te la loc! - Noapte bună, dragă.
- Și va avea efect hipnoza? - Probabil, s-ar putea.
Am folosit o hipnoză mai puternică.
Oricui se va uita îi va scădea IQ-ul cu 20 de la pervertirea creierului.
Dar așa e în afaceri, nu?
Aș avea de spus ceva
în privința celor învățate de mine în acești ultimi ani.
Venim pe nume în familii, iar familia mea nu a fost grozavă.
Dar avem și familii pe care ni le alegem,
oameni în compania cărora alegem să trăim.
Deși nu vă sunt rude de sânge, au grijă de voi și voi aveți grijă de ei.
Vă acceptă așa cum sunteți
și vă ridică moralul când sunteți la pământ.
Fiind cu voi în seara asta, îmi dau seama...
Gata, gata...
Îmi dau seama cât îmi lipsește familia aleasă de mine.
Au pierit toți într-un naufragiu în 1906,
așa că n-am avut încotro și am stat cu voi, dobitocilor.
- Știți ceva? Am încercat... - Nu, Guillermo, ai dreptate.
E un moment important și necesită vorbe însemnate. Îmi dai voie?
Aidoma lui Colin Robinson, și eu mă gândesc
nu doar la această lume, ci și la propria viață.
De la umilul început de pedestraș în Al Quolunadar
până la teroarea de mare războinic,
jafurile și omorurile comise din șaua calului meu, John,
de când am devenit vampir și am ajuns în țara asta îmbelșugată,
am trăit din plin.
Dar mereu mi-a lipsit ceva.
Abia acum îmi dau seama ce anume mi-a lipsit:
un bârlog subteran din care să combat criminalitatea,
accesibil doar cu un sicriu pe post de lift.
Iată cum! Ai o manetă în sicriu.
- O tragi, podeaua se cască și sicriul... - Bine.
Vorbeam eu!
Ideea ți-a venit doar de două săptămâni.
- Mersi că-mi năruiești visul. - Nu l-am...
E un nume bun pentru documentar. Mersi că mi-ai năruit visul.
- Bine. Știți ceva? M-am cărat. - Stai, Guillermo!
- De ce nu ne zici ce ai învățat tu? - Printr-un cântec.
Da, și poți dansa nițel.
- Da, o gigă! - Dansează!
Dans, dans!
Liniște! Nu dansează și nu cântă!
Guillermo, ai cuvântul. Vorbește din inimă!
- Bine. - Cred în tine.
- Mersi. - Fii elocvent.
- Cred... - Spre cameră.
- Bine. Cred... - Camera aia.
- Cred... - N-o zbârci.
Așadar...
Cred că am venit în casa asta fiindcă voiam să fiu vampir.
Și am fost.
Pentru scurt timp. Dar nu era de mine.
Însă am rămas în casă. De ce?
Ei bine, timp de 16 ani, am căutat să-mi împlinesc visul.
- Când acel vis s-a dus... - Rahat!
- ...am rămas. - Dragă, ce face?
- Oamenii cred... - Regulează ursul.
...că putem alege în viață dintre mii de căi.
- Nu-l pot opri. - Sunt doar două.
- Se oprește când termină. - Ori pleci de acasă, ori revii acasă.
- Nu e bai... - Ce înseamnă casa? Bine că ați întrebat.
- Se uită în ochii mei. - Casa e acolo unde îți sunt prietenii.
- Prietenii... - Nu te uita la el.
- Se aude în microfon? - Se va opri.
- Ziceam de prieteni... - Sfetnică, uite la mine!
- Ei te încurajează... - Merită încercat.
Sunt acolo ca să te sprijine.
- Mi s-a părut... - Sunt acolo, o parte din tine.
Ei te-au făcut să fii cine ești. Înseamnă totul!
- Frumos! - Mulțumesc.
Am înțeles, aplaudă pentru ce i-a făcut Monstrul ursului.
Guillermo, n-o să crezi ce s-a întâmplat. Monstrul a regulat ursul ăla.
Într-un mare fel!
- Și acum și-a smuls penisul. - Nu pot să cred!
I-l dă Sfetnicei. Și se mai zice că romantismul a apus.
Dacă Gizmo nu va cânta...
- Noroc! - ...aș cânta eu.
Nu!
- Ador cântecele. - Cânți și tu?
Cântați voi.
Cântați cu mine!
- Toți, mai puțin Sfetnica! - Bine.
Guillermo, m-au mișcat ultimele tale cuvinte la cameră.
Mulțumesc.
Sincer să fiu, Guillermo, și eu am fost puțin trist
când au spus să s-a sfârșit documentarul, dar, după ce m-am mai gândit,
cred că e bine că nu mai suntem filmați tot timpul.
- De ce? - Din mai multe motive.
Cum ar fi?
Ții minte reflectoarele folosite în timpul filmărilor?
Uneori se încing prea tare și emană un miros.
Când simt acel miros, cred că mi-a luat foc părul.
- Așa că nu îmi va lipsi. - Și restul motivelor?
E singurul.
- Stai! - Da?
Să știi că mâine, când te vei trezi, eu nu voi mai fi aici.
Ce tot vorbești, Guillermo?
E timpul să-mi văd de viață. Trebuia să-mi văd de viață de mult.
Dacă documentarul și restul s-au sfârșit,
ce semn să mai aștept de la univers?
Așa că așa voi face.
Cum rămâne cu parteneriatul nostru în lupta cu criminalitatea?
Am opera dintr-un bârlog secret, accesibil doar cu sicriul pe post de lift.
Uite cum facem!
Oriunde m-aș duce, oriunde m-aș afla, am să mă uit la știri seară de seară.
Și, dacă voi auzi că un erou neînfricat,
pe jumătate om, pe jumătate liliac, aduce răufăcători în fața justiției,
voi ști cine a fost.
- Fiindcă eu voi fi acela. - Da, cam asta am zis și eu.
Adio, Guillermo!
Adio, stăpâne!
Poți să-mi spui Nandor.
Știu.
Dar vei fi mereu stăpânul meu.
Clacheta!
Scara!
Aici.
CE FACEM ÎN UMBRĂ
Îmi pare rău, scuze!
- Scuze! Numai un minut, să... - Opriți!
Mersi.
Scuze!
Guillermo! Credeam că n-o să te mai văd.
Nu, am spus acele lucruri pentru finalul documentarului.
Deci putem începe să combatem criminalitatea?
Nu. Trebuie să fac ce îmi doresc.
Dar putem fi prieteni și dacă nu mai colaborăm.
- Prieteni? - Da.
Guillermo, nu ți-am mai permis să faci asta până acum, dar...
- Vino să stai cu mine în sicriu. - Serios?
Ar fi cool să fim prieteni, dar știi ce ar fi și mai cool?
Ce?
Pe bune? Când ai făcut asta?
- Lucrez de ceva vreme. - Și merge?
Putem afla într-un singur mod. Guillermo, să pornim!
Stai!
Înainte de a trece la lectura scrisorii...
E un montaj provizoriu, nu? Acceptați observații?
Colin Robinson!
Vă rog să isprăviți toată victima înainte să treceți la alta, bine?
Spun asta des, nu-i așa?
- Deci asta va apărea la televizor? - Sper din tot sufletul că nu.
- Am surprins chintesența. - Nu-i igienic!
Cred că și eu.
Subtitrarea: Adrian Oprea