‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎LYNNWOOD ‎STATUL WASHINGTON, 2001
‎- Bună ziua! ‎- Ce mai faci, Patrice?
‎- Deloc rău. Ați fost sunat. ‎- Fă-mi legătura.
‎Sunt 77 de mașini albe Mazda '93 ‎în Colorado.
‎WESTMINSTER ‎STATUL COLORADO, 2011
‎Vreau poze cu fiecare.
‎Avocatul lui McCarthy o să întrebe: ‎„De unde știți că Mazda e a lui?”
‎O să-i arătăm că este singura din stat ‎care are semnele alea.
‎Detectiv Parker, sunt detectiv Rasmussen ‎din Westminster, Colorado.
‎Ce mai faceți?
‎Nu prea rău. Cu ce vă pot ajuta?
‎De fapt, vă voi ajuta eu.
‎Tocmai am prins un violator în serie, ‎aici în Colorado.
‎- Bravo. ‎- Da, mulțumesc.
‎I-am căutat prin lucruri ‎și am dat de dovezi
‎legate de un caz nerezolvat de-al dv, ‎acum doi ani.
‎Viol?
‎Exact. Numele victimei este Marie Adler.
‎- Acela. ‎- Da, domnule.
‎Păi nu a fost nerezolvat.
‎A fost respins.
‎A inventat totul.
‎Vorbim de aceeași Marie Adler?
‎Născută pe 6 aprilie 1990. 1,60 m, 50 kg.
‎Da, ea e. Un copil complicat.
‎A fost chiar trist. ‎Am acuzat-o de fals în declarații.
‎Mi-a părut rău de ea, dar legea e lege.
‎Îmi puteți da adresa dv. de e-mail?
‎Sigur. Parker@LynnwoodPD.com.
‎Vă trimit ceva. Confirmați-mi primirea.
‎L-am primit.
‎Când i-am căutat prin lucruri, ‎ am găsit poze cu victimele.
‎Majoritatea cu femei de care știam.
‎Cea pe care v-am trimis-o ‎a fost singura pe care n-am recunoscut-o.
‎S-a deschis?
‎- Dle detectiv? ‎- Da. O văd.
‎Mai avem șapte poze cu ea. ‎Care sunt mai greu de privit.
‎Vi le trimit ca să le-aveți pe toate.
‎Da, bine.
‎La revedere.
‎Ce-a fost asta?
‎Sunt detectiv Parker, ‎o caut pe detectiv Rasmussen.
‎A sunat Gonzalez. ‎Vrea să studiem fișierele,
‎să vedem de câte ori s-a oprit ‎și a început iar la fiecare.
‎Fiecare reîncepere e un alt viol.
‎Da, mă ocup eu.
‎Uite cine-a venit.
‎Detectiv Parker?
‎Da. Bună.
‎Grace Rasmussen. Mulțumesc că ați venit.
‎Mergem înăuntru.
‎Multe hârtii.
‎Inclusiv pistele moarte.
‎Cafea, ceai, gustări de rahat, ‎acolo în colț.
‎Junk-food de la mine pentru tine.
‎Mersi.
‎Ați făcut treabă bună.
‎Foarte bună.
‎Mulțumesc.
‎Aveți destul cât să-l băgați la răcoare ‎pentru multă vreme.
‎Nu zic hop până n-am sărit.
‎Am văzut mulți violatori puși în libertate ‎și nu sunt sigură de nimic.
‎Ce-ar fi să vă conduc?
‎Simt că...
‎ar trebui să dau o explicație.
‎Problema este...
‎că n-am niciuna.
‎Mai sunt și polițiști răi.
‎Care fac greșeli ‎sau ajung să-i rănească pe nevinovați
‎și mă gândesc: ‎„Cine naiba l-a băgat în poliție?
‎Scăpați de el”.
‎Poate ar trebui să scăpăm de mine.
‎- Mulțumesc. ‎- Sigur.
‎Bună, Marie.
‎Ai vreo două minute?
‎Scuze că te deranjez. Nu te rețin.
‎Am primit recent niște informații ‎pe care vreau să ți le împărtășesc.
‎M-au contactat niște detectivi ‎din Colorado, săptămâna trecută.
‎Au prins un violator ‎și, când i-au căutat prin lucruri,
‎au găsit o poză cu tine.
‎Opt, de fapt. Opt poze.
‎Făcute la un viol.
‎La violul tău.
‎Cel pe care nu l-am crezut. Despre care ‎te-am făcut să spui ca n-a existat.
‎Știam că nu vrei să mă vezi, dar...
‎era important să ți-o spun personal.
‎Să te privesc în ochi ‎și să-ți spun c-am greșit.
‎Am încercat să înțeleg ‎cum de am greșit în halul ăsta.
‎Aș vrea să am un răspuns. Dar nu am.
‎Aș face orice să dau lucrurile înapoi.
‎S-o iau de la capăt și să mă revanșez. ‎Chiar aș face.
‎Păi, nu poți.
‎Mai e ceva.
‎Asta e pentru tine. De la primărie.
‎VALOARE CEC: 500 DE DOLARI
‎ARESTARE VIOLATOR COLORADO
‎DETALII ȘOCANTE ‎PRIVIND METODELE VIOLATORULUI
‎NOI DETALII ÎN CAZUL VIOLATORULUI
‎VIOLATORUL ACUZAT
‎PROBE DIGITALE
‎Am trimis un exemplar și la procuror.
‎Totul de pe dispozitivele lui McCarthy.
‎Era mult de tipărit, ‎așa că le-am arhivat pe un hard-disk.
‎Mai e și o listă cu tot ce-a descărcat.
‎Uită-te la cărți. E una, ‎Ghid criminalistic pentru violuri.
‎O avea? De ce nu mă miră? ‎Sigur c-o avea.
‎- Ai auzit de ea? ‎- Da, e scrisă de polițiști.
‎Știu.
‎Nu s-au gândit, nu?
‎Chiar nu.
‎Mai e ceva ce nu-mi dă pace.
‎- Ce? ‎- Avea un hard disk de 75 de gigabiți.
‎Protejat cu TrueCrypt.
‎De aplicația asta n-a trecut încă nimeni.
‎- 75 GB e mult. ‎- Enorm. Un etaj de bibliotecă.
‎- Nu putem vedea ce e pe el? ‎- Nu. Doar numele fișierelor de pe el.
‎Cel principal are denumirea „Fete”. ‎Le-a pus pe toate în el.
‎Fiecare are un nume: Amber, Sarah, Lilly. ‎Și multe altele.
‎Femei pe care le pândea. ‎Altele pe care le-a violat.
‎Știu. E ceva care să-ți atragă atenția?
‎Conținutul, nu.
‎- Trebuie spart. ‎- Încerc., dar...
‎Știu, e imposibil. Zic doar că trebuie.
‎- Trebuie să intre pe el. ‎- Știu.
‎Adică, cine știe ce-a mai făcut?
‎Știu.
‎Pledează vinovat.
‎Glumești.
‎Nu. Avocatul zice că vrea s-o isprăvească, ‎să scutească victimele de un proces.
‎Acum îi pasă de confortul lor.
‎Nu e o mișcare rea.
‎Dacă judecătorul vrea, ‎îi poate reduce sentința.
‎- Direct la sentință. ‎- Corect.
‎- Când? ‎- În cam două luni.
‎Până aranjăm toate treburile.
‎Dar o face dacă renunțăm ‎la acuzația de răpire.
‎Stai așa, pledează nevinovat ‎pentru violuri,
‎dar nu-i place acuzația de răpire, ‎că-i strică reputația?
‎Dacă aș încerca să înțeleg ‎fiecare criminal acuzat...
‎Vorbește cu victimele. ‎Retrag acuzația doar cu acordul lor.
‎Le vom întreba.
‎Dacă ele sunt de acord, ‎ai o contraofertă?
‎Da.
‎Spune-i că renunți doar dacă ne dă parola ‎de la hard diskul lui.
‎Vreau să știu toate hidoșeniile ‎pe care le-a făcut.
‎Te înțeleg, ai dreptate, ‎dar nu mă pot ocupa acum.
‎Nu, vorbim vineri.
‎Marie... nu-mi spune.
‎- Adler. ‎- Ți-am spus să nu-mi zici.
‎Ce te aduce aici?
‎Stai așa. Fir-ar! Vino cu mine.
‎Fără supărare, Marie, ‎dar nu speram să te mai văd. Ce e?
‎Îmi trebuie avocat.
‎- Ce-ai pățit? ‎- Nu, eu n-am făcut nimic.
‎Vreau să acuz pe cineva.
‎Păi, nu sunt genul ăla de avocat.
‎Știu, dar mă gândeam ‎că poate știți pe cineva.
‎Pe cine vrei să dai în judecată?
‎Pe toată lumea, ‎dar vreau să încep cu primăria.
‎Și ai... același număr?
‎Da.
‎Îți fac rost de un nume.
‎Da, eu și Don am făcut Dreptul împreună.
‎Mai mult pe terenul de baschet ‎decât în bibliotecă,
‎dar am scos-o la capăt.
‎Apă, cafea?
‎Nu, mulțumesc.
‎Deci, mi-a trimis dosarul tău...
‎Apropo, trebuie s-o spun,
‎ce ți s-a întâmplat n-ar trebui ‎să se întâmple nimănui, niciodată.
‎Da, păi...
‎Nimeni nu acuză de minciună ‎o victimă a unui jaf
‎sau a unui furt de mașină.
‎N-ai să vezi.
‎Dar când vine vorba de viol...
‎Oricum, ia loc.
‎Don mi-a zis de cecul pe care ți l-au dat.
‎Rambursarea taxei.
‎Ce crezi despre asta?
‎Păi, la început, ziceam: ‎„500 de dolari, mișto”.
‎Apoi m-am gândit că erau și alte lucruri ‎pe care le-am pierdut din cauza asta.
‎Locul de muncă.
‎Apartamentul.
‎Consilieri pe gratis.
‎Plus... relațiile de prietenie.
‎Știu că... Da, ai 500 de dolari ‎pe care ieri nu-i aveai,
‎dar toată viața mi-am zis...
‎să iau ce mi se dă...
‎și să fiu fericită că nu e mai rău.
‎Dar ceva m-a făcut să simt...
‎că nu e destul, de data asta.
‎Știi ce se întâmplă când te hotărăști ‎să nu mai iei ce ți se dă?
‎Ce?
‎Primești mai mult.
‎- Am vorbit cu victimele. ‎- Bună ziua și ție.
‎Bună. Au acceptat să retragi ‎acuzația de răpire.
‎- Să nu fie proces. ‎- Bun.
‎Vor să se adreseze instanței ‎la condamnare.
‎- Vreo două vor să-l privească în ochi. ‎- Sigur. Trebuie să răspund, mersi.
‎- Stai așa. Și parola? ‎- Da. Nu vrea s-o dea.
‎Cum adică? E un nenorocit de violator. ‎Are de ales?
‎- Ce să-i fac? Să-l torturez? ‎- Poți?
‎Spune-i că dacă n-o scuipă, faci proces, ‎îl acuzi de răpire...
‎Pledează vinovat ‎la 30 de acuzații de agresiune sexuală.
‎Nu pierd ocazia pentru o parolă.
‎- Gonzalez. ‎- Are și alte femei acolo.
‎- Nu-ți pasă cine sunt și ce-au pățit? ‎- Ba da, dar nu risc un proces cu el.
‎Ne vedem la condamnare.
‎Ești bine?
‎Da.
‎INSTANȚA DISTRICTULUI JEFFERSON
‎Ești bine?
‎Uite-o c-a venit. Intră.
‎Am coșmaruri.
‎Sunt înfricoșată tot timpul. ‎Minut de minut, zi de zi.
‎Prietenii mă ajută, ‎dar mi-e greu să am încredere în oameni.
‎Nu pot să dorm.
‎Am dureri.
‎Am slăbit.
‎Mi-am pierdut locul de muncă, banii.
‎Am gânduri violente.
‎Nu le-am mai avut până acum, niciodată.
‎Credeți că e doar o noapte, ‎comparativ cu toată viața mea.
‎Cum să conteze un incident atât de scurt?
‎Dar contează.
‎Dle judecător, ceea ce vreau, de fapt, ‎este să-i pun o întrebare pârâtului.
‎O pot face?
‎Sigur că da.
‎De ce m-ai ales pe mine?
‎Ce-am făcut de-ai venit la mine?
‎Mi-e așa frică să mai fac ceva.
‎Nu mai ud peluza. Nu citesc la fereastră.
‎Se spune că rutina te face vulnerabil, ‎așa că nu mai am nicio rutină.
‎Lumea mea s-a făcut foarte mică.
‎Și tot nu mă simt în siguranță.
‎Credeam că dacă aș afla lucrul ‎pe care l-am făcut...
‎Dacă aș ști care a fost, nu l-aș mai face ‎și poate mi-aș recăpăta viața.
‎Dle judecător, ‎dl McCarthy are și alte victime,
‎cele care n-au fost în stare să vină aici ‎și să-l vadă.
‎Vor să se asigure că absența lor ‎nu va fi considerată nepăsare.
‎Pentru că le pasă ‎de ceea ce se petrece azi, aici,
‎mai mult decât vă imaginați.
‎Dacă vreodată, ‎acum sau în viitorul îndepărtat,
‎dl McCarthy va fi liber...
‎ele nu se vor simți în siguranță.
‎Niciodată.
‎Și aceste femei merită siguranță.
‎În concluzie, nu vor proces.
‎Ceea ce e bine.
‎Nici noi nu vrem.
‎- De ce? ‎- Te vor face să pari la fel de rea ca ei.
‎Au mai făcut-o o dată, ‎haide să nu le mai dăm ocazia.
‎Deci toți vor o înțelegere. ‎Întrebarea este: „Ce sumă?”
‎Avem o ofertă.
‎E una inițială. Vom negocia.
‎Pentru ce sumă?
‎O sută cincizeci de mii de dolari.
‎Vor să-mi dea 150.000 de dolari?
‎Nu. Ei nu vor să-ți dea nimic.
‎Atâta sunt dispuși să dea ‎ca să îngropi toate astea.
‎Spune-le că accept.
‎Nu, uite... Putem obține mult mai mult.
‎Nu vreau mai mult.
‎150.000 de dolari sunt bani mulți.
‎De ajuns ca să o iau de la început ‎în altă parte.
‎În plus, vreau doar ca ei ‎să recunoască ce mi-au făcut.
‎Prin asta, așa au făcut.
‎Aș vrea s-o recunoască mai mult.
‎Cam dublu.
‎Vreau să se termine.
‎Dle McCarthy.
‎Aceste femei v-au fost pradă.
‎Faptele dv au fost malefice.
‎Din acest motiv, v-ați pierdut privilegiul ‎de a trăi într-o societate liberă.
‎Vă acord pedeapsa maximă.
‎Vă condamn la 327 de ani și jumătate ‎de închisoare.
‎Minunat.
‎Curtea se retrage. Mulțumesc.
‎Așa, momentul confesiunilor.
‎Am făcut ceva azi-dimineață ‎ce n-am mai făcut până acum.
‎Mi-e cam frică.
‎M-am rugat.
‎Fugi de-aici, nu cred.
‎Ba da. Mi-am plecat capul și am zis:
‎„Ascultă, bulangiule, lași rahaturile ‎astea să se întâmple iar și iar.
‎E prea mult dacă-ți cer doar azi ‎să faci dracu' un lucru drept?”
‎Și uite, a mers.
‎- I-ai spus? ‎- Ce să-mi spună?
‎Aici a fost. Chiar aici.
‎- Nu e nevoie să deschidem subiectul. ‎- Cum adică? Ce subiect?
‎Exact în locul ăsta ‎s-a născut Max Cuțitaru.
‎- Cine? ‎- Alter egoul lui. Hai, spune-i.
‎- Habar n-am despre ce vorbești. ‎- Haide!
‎- Mă taie pișarea. ‎- Nu! Ce? Haide, spune-mi.
‎Nu-mi place.
‎Pentru că ai o problemă cu controlul.
‎Eu am o problemă cu controlul?
‎- Eu? ‎- Da.
‎Când nu ai fiecare bucățică de informație.
‎Dacă nu iei tu toate deciziile...
‎- Tu auzi ce spui? ‎- Orice ar fi, eu sunt de acord cu Grace.
‎Spuneam și eu, ‎dacă te-ai mai destinde puțin...
‎Lasă-mă, tu ești cel mai puțin relaxată ‎persoană pe care o știu.
‎Te prefaci relaxată.
‎- Glumești? ‎- Nu.
‎Ce face?
‎Nu!
‎De la asta i se trage? A mai făcut-o?
‎La fiecare ieșire. E damblaua lui.
‎E atât de nașpa încât pare adorabil?
‎- Sau doar nașpa? ‎- A doua variantă.
‎Nu!
‎- Bună seara, doamnelor. ‎- Taggart. Ăsta e bărbatul meu, Steve.
‎Bună seara.
‎Ceva de ultimă oră. ‎A sunat avocatul lui McCarthy.
‎Zice că vrea să dea interviu. ‎Vrea să se explice.
‎Crede că ar fi util poliției.
‎- Serios? O să vorbim cu el? ‎- Nu voi, doar eu.
‎Dacă îți vine să crezi, ‎femeile îl cam stânjenesc.
‎Problema este ‎că sunteți mereu cu un pas în spate.
‎Vă pripiți.
‎Ca să ne prindeți, ‎trebuie să ne-o luați înainte.
‎Să anticipați. ‎Pentru că ne gândim la asta, mult.
‎Și suntem inteligenți.
‎- În ce fel? ‎- Atenți la amprente, la urme de ADN.
‎Ca și cum am fi în sălbăticie. ‎Nu lași urme.
‎E mai ușor să vă prindem ‎dacă sunteți la început.
‎La fel e în toate. ‎Dacă exersezi mai mult, devii mai bun.
‎La primul, în Washington...
‎am lăsat de toate în urmă.
‎Păr, fluide.
‎Mă gândeam ‎doar la cât ADN lăsasem peste tot.
‎Trebuia doar comparat ‎cu dosarul militar.
‎Eram sigur c-o să-mi bateți la ușă ‎a doua zi și o să mă luați.
‎Dar nu s-a întâmplat nimic.
‎Și te gândești...
‎Bine...
‎Mișto, cred că pot s-o fac.
‎Îl avem pe tip.
‎Bine... Ce e?
‎Știi...
‎Toți ceilalți sociopați liberi, ‎cu obiecte pentru violat și arme,
‎se gândesc: „Cred că o pot face”.
‎Nu poți face asta.
‎Nu-i poți prinde pe toți ăia răi deodată.
‎Am făcut un lucru bun că l-am prins. ‎Lasă-l să rămână un lucru bun.
‎Ți-ai făcut treaba. ‎Bucură-te naibii! Doamne!
‎Bine. Da.
‎- Ajunge zilei necazul ei. ‎- Exact.
‎Ajunge zilei necazul ei. Îmi place.
‎E din Biblie.
‎- Fugi de-aici! ‎- Matei 6:34.
‎Ce-o fi și aia.
‎Simți vreo remușcare?
‎Păi, știu că n-o să mai am ocazia.
‎N-aveam de gând să mă opresc.
‎- Felicitări! Să conduci cu atenție. ‎- Mersi.
‎- Plătește la ghișeul C. ‎- Mersi.
‎Cu ce vă pot ajuta?
‎- Scuzați-mă. ‎- Da?
‎- Îmi puteți face o poză? ‎- Sigur.
‎Așa.
‎- Mersi. ‎- Cu plăcere.
‎Parker.
‎Da. Trimite-o sus.
‎Bine.
‎Cobor eu.
‎Marie. Salut.
‎Vrei să mergem undeva să vorbim?
‎Nu.
‎Nu vreau să rămân singură cu dv.
‎Înțelegeți, nu?
‎Așa cred.
‎Da.
‎Mi-am recuperat cei 500 de dolari.
‎Mi-a mai dat și primăria, probabil știți.
‎Știu.
‎Știți ce n-am primit...
‎niciodată...
‎de la cineva?
‎O scuză.
‎Până și eu știu că îți ceri scuze ‎când o dai în bară.
‎Când o dai în bară grav, ‎când greșeala ta stupidă
‎distruge toată viața cuiva, ‎îți ceri mai multe scuze.
‎Îmi pare rău.
‎Îmi pare foarte rău.
‎Data viitoare...
‎fii mai bun.
‎Da?
‎Speram să ne dea naibii parola aia.
‎Jason zicea că mai încearcă ‎dacă are timp.
‎- Are timp? ‎- Nu prea. Nu.
‎Ascultă, înainte să pleci...
‎- Voiam să zic... ‎- N-o face. Te rog.
‎- Ce să nu fac? ‎- Chestia aia sinceră,
‎că: „Înseamnă totul pentru mine”, ‎ca-ntre fete.
‎Nu voiam s-o fac ca-ntre fete.
‎- Rahat. ‎- Nu.
‎- Nu. Voiam doar să zic... ‎- Ce?
‎Bine, ai dreptate. ‎Voiam s-o fac ca-ntre fete.
‎Nu fi așa aspră.
‎N-am avut mentor.
‎Urăsc cuvântul „mentor”.
‎Bine.
‎Nu mai zic nimic.
‎Mersi.
‎Sunt detectiv Duvall.
‎Bună.
‎Nu cred că știți cine sunt.
‎Sunt Marie Adler.
‎Marie Adler?
‎Sigur că știu cine ești.
‎Sper c-am nimerit bine.
‎Am numărul de la avocatul meu.
‎Da, sigur.
‎Ce faci?
‎Sunt bine. Sunt pe o plajă, de fapt.
‎Pare frumos.
‎Da, este.
‎Am sunat doar să vă spun...
‎că vă mulțumesc pentru tot ce-ați făcut.
‎Desigur.
‎Mă bucur că am putut fi de ajutor.
‎Ați fost.
‎Enorm.
‎Chestia e că mi-am petrecut toată viața...
‎încercând să cred ‎că mai toți oamenii sunt, de fapt, buni.
‎Chiar și când cunoscuții mei nu erau așa.
‎Nu știu, cred că asta...
‎mi-a dat speranță.
‎Te înțeleg.
‎Apoi s-a întâmplat asta. Violul. Și...
‎Nu știu, mi-a fost tot mai greu...
‎să cred că există bine pe lumea asta.
‎Cred că asta a fost partea cea mai grea ‎din toată treaba asta.
‎Să te trezești ‎și să te simți neputincioasă.
‎Și mă gândeam la lucruri ca...
‎„Dacă lumea e așa de rea, ‎oare mai vreau să fac parte din ea?”
‎Știți?
‎Știu.
‎Apoi, din senin, ‎am auzit că două persoane
‎dintr-o parte complet diferită a țării
‎au grijă de mine și fac dreptate.
‎Și...
‎Nu știu... Mai mult ca orice...
‎Mai mult decât prinderea lui...
‎Mai mult decât banii primiți...
‎a contat că am auzit...
‎despre voi.
‎Lucrurile s-au schimbat complet.
‎Acum mă trezesc și...
‎pot să-mi imaginez ‎că se întâmplă lucruri bune.
‎Mă bucur s-aud asta, Marie.
‎Oricum...
‎voiam doar să știți ‎că asta ați făcut pentru mine.
‎Și să vă mulțumesc.
‎Cu plăcere.
‎Mulțumesc c-ai sunat.
‎Da, sigur.
‎Vă doresc o zi bună, da?
‎Asemenea.
‎Bine.
‎La revedere.
‎Tocmai m-a sunat cineva.
‎Da?
‎Marie Adler.
‎- Dumnezeule! ‎- Da.
‎- Ce-a zis? ‎- Mă suna de pe o plajă.
‎M-a sunat să-mi spună ‎că se simte foarte bine.
‎Și a vrut să-mi spună...
‎„Mulțumesc.”
‎Traducerea: Dan Butuza