Detta har hänt...
Det har varit kul på EPIC.
Ett av lagen ska spela i Summer Showcase.
Vi skickar ett stort kombolag. Dominera och Ducks.
Det är prestationsband. De mäter aktiv tid, muskelmassa.
Vad mer mäter de? Inte mänsklighet eller hjärta.
-Det är sport. Vi vill vinna. -Man kan inte vinna sommaren.
Pressen som pappa utsatte mig för
fick mig att sabba den viktigaste matchen
och nu kan jag inte skjuta.
Jag vet att jag har satt för mycket press på dig. Förlåt.
Jag måste göra ett bättre jobb.
-NHL-kandidater är på en annan nivå. -Har jag en gräns?
En busslast med kanadensiska elitlag anlände just till LA
för Summer Showcase. Deras tränare ber om vår lista.
Coach. Listan från EPIC kom precis.
Evan Morrow?
Jag petar dig.
Du skämtar.
Såg du listan över rekryterare?
-Helt galet. -Jag vet. Alla högskolor.
-USA Hockey. -Fyra NHL-lag.
Jag uppfyller ett öde som skrevs innan jag föddes.
Som jag när jag klarar ett svårt lego.
-Här! Kom igen. -Vad spelar de?
Det är potatishockey.
Ta den. Blockera.
Ja! Okej.
-Lagmöte. Vad är det, Koob? -"Vad är det?"
Detta är sommarens sista lagmöte. Allt tar slut på söndag.
-Apropå, kan du skriva på den här åt mig? -Ja, visst.
Okej, tack. Sof, är du med?
-Ja. -Jag är fri.
Vad tror du om Jace på Showcase?
Han bröt ihop förra gången. Jag bara hoppas att han är redo.
Skriv inte allt det där när du skriver på.
-Okej. -Håll det positivt.
Okej, lyssna.
-Så vi ska till Summer Showcase. -Ja!
Det här är vad vi har väntat på, eller hur?
Vi ska spela på Anaheim Ducks träningsanläggning, vilket är coolt.
Och med tanke på hur laget bildades, har jag bestämt
att vi ska spela med Ducks namn.
-Vad? Ja. -Okej!
Jag föredrar att spela med djur lite högre upp i näringskedjan, men...
Det går bra.
Jag ser fram emot denna match mer än nåt annat,
men i år tar jag ett steg tillbaka.
Coach Alex får ta över rodret i år.
-Vad? -Och jag ska bara gå som pappa.
-Okej. -Ja, mamma.
-Du fixar det! -Okej.
Hej. Det där var en överraskning.
Menar du allvar med att inte coacha?
Ja.
Jag fick kontakt med Jace,
och jag tror att han behöver sin pappa just nu.
Jag vill inte förstöra det eller pressa honom.
Fantastiskt. Det var säkert ett väldigt svårt beslut att fatta.
Nej. Det var enkelt.
Okej, det var svårt. Väldigt svårt.
Jag hatar det kanadensiska laget och vill klå dem,
men jag vet inte hur man är pappa under en match och behöver din hjälp.
Ska jag förklara hur man är pappa under en match?
-Just det. -Det är lätt. Först ska man ha khakibyxor.
-Jag har inga khakibyxor. -Det är lugnt.
Pappor har på sig vad som helst. De bara drar på sig nåt.
Som att nån drog dig. Vad har du i den vägen?
Jag har en tröja. Jag kan dra på mig den.
Pappor bär såna hela tiden.
Du ser fantastisk ut. Det kommer inte att fungera.
Okej, jag vet.
Det är en chockerande förbättring.
Vi pratar om hur pappor beter sig.
Matchen är över och du går ner på planen och säger: "Bra match!"
Men om vi förlorar?
Då skyndar du dig ner och säger: "Jättebra! Nästa gång vinner ni."
Du tar många bilder, fler än nån orkar se på,
och så stämplar du parkeringen.
-Får jag ha visselpipa? -Jösses.
Hallå, ditt eleganta, moderna sporttempel.
Jag springer!
Jag är okej. Ur vägen.
Jag har aldrig sett en trofé som inte varit ett djurhuvud.
Den ror vi hem.
Okej. Vi har det här. Vi är redo.
Bara en sak till.
Läget? Jag heter Cam.
Det är Cam Fowler från Anaheim Ducks.
Vi mötte några Anaheim Ducks förut.
De är trevliga. Bra folk. Hit med näven. Ja.
Cam är här idag, för Ducks organisation
har ordnat nåt speciellt för oss.
Det står Morrow. Mitt efternamn på en proffströja.
Tack så mycket!
-Ja! -Ja!
Vi gjorde dessa åt er alla. Lycka till.
Ja!
-Ja! -Hur coolt var det?
-Jag tror att vi vinner. -Ja, definitivt.
Dessutom är de från Kanada.
Hur tuffa kan de vara? De är ju så artiga.
De säger bara: "Ursäkta för höftkontrollen."
-Coach T, vad fan? -Alex Morrow.
Jag ser att du fortfarande ska stila.
Det här är så konstigt. Varför coachar du Kanada?
Efter att ni hade stulit vårt namn i den olagliga inofficiella matchen i fjol
reagerade jag på ett sätt som ansågs olämpligt.
Ja, jag minns att du välte tvättkorgarna, stormade ut från arenan,
slet en dörrklocka från väggen och sa: "Den här är min."
Efter den matchen fick mitt liv en vändning.
Jag svartlistades från Minnesotas ungdomshockey
och fick inget annat jobb, så då åkte jag till Kanada.
Allt är lite annorlunda i Kanada.
Baconet är lite tjockare.
Mynten lite tunnare.
Man tror att man vänjer sig. Men vet ni vad?
Det gör man inte.
Jag var tvungen att lämna mitt liv i USA bakom mig,
båda mammorna jag dejtade, så jag vill säga en sak.
När vi vinner idag får jag äntligen min revansch.
Jag är ledsen att säga detta, för du verkar inte må så bra,
men jag vet inte om dagens match kommer att gå som du tror.
Okej, Ducks. Nu går vi.
Och jag håller dig mest ansvarig.
Jag ser ditt nylle när jag skär mitt bacon med kniv och gaffel.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Inofficiell eller inte, vi vann matchen.
Du kan verka tuff, men jag vet vem du är.
Du är bara en kille som tror att han är bra på hockey,
som jag fick peta ur mitt lag.
Nu ska du få igen.
Det här är sista gången i sommar som jag tar på full mundering
och blir kissnödig.
Åt du just en bit av Ducks omklädningsrum?
Nej, hur så?
Alla som inte har skrivit på den här, gör det nu.
Jag tittar på dig, Sam.
Kan jag bara...
Helt sjukt. Coach T som petade mig tränar det andra laget.
Oroa dig inte. Tänk bara på spelet.
Ja, fast jag behöver inte honom som påminner om
att jag inte var bra nog.
Vet du vad? Han gjorde mig kamplysten.
-Allt väl? Är du redo? -Ja. Nu kör vi.
Hej. Jag har dåliga nyheter.
Minns ni när jag sprang och trampade snett?
-Nej... -Nej.
-Det ringer ingen klocka. -Saken är
att jag kommer från sjukstugan. Jag har stukat fotleden.
Jag kan inte spela i Summer Showcase. Jag är ledsen.
Jag sviker er. Före den viktigaste matchen.
-Oroa dig inte. -Jag hoppas att din vrist är bättre.
Grattis till en välspelad säsong.
Nej, nej. Ingen applåd.
Hellre: "Vi kan inte spela utan dig!"
Eller: "Ta en spruta kortison."
Ingenting?
Du ska nog ta det lugnt. Som när jag var skadad.
När du blev skadad, lyfte vi våra klubbor och sa:
"Alla eller ingen."
Kom igen med klubborna. Kom hit.
Okej.
-Hallå, Morrow. -Se på dig, pappa.
-Du gör verkligen det här. -Ja, det gör jag.
Jag är stolt.
Jag hade fel som sa att det inte spelar nån roll om vi vinner eller förlorar.
Det spelar stor roll.
Ja, det gör det. Se till att vinna.
Ja.
Kom igen, Ducks!
Det här är vår sista första period i sommar.
Nu överdriver du. Du måste sansa dig.
Det här är sista gången du säger till mig i sommar.
Nej, det är det inte. Gå!
Rekryterarna.
Junior Islanders, University of Michigan
och Kings.
Hej, allihop.
Det här är Rich Eisen, direkt från World Hockey Summer Showcase.
Jag vill se detta till slutet.
Ducks ser ut att gå ut starkt.
Evan Morrow i Ducks ser lite distraherad ut.
Låt pucken cirkulera!
Ja!
Det är Jace Cole med Showcases första mål. Hans skott är tillbaka.
Ja!
Vakna! Koncentration. Kom igen.
Jag vill så gärna sitta på bänken, Marni.
Vi borde båda sitta på den där bänken.
Japp.
De klarar sig visst bra utan mig.
Jag trodde att jag var en nyckelspelare.
Vilken sorts spelare?
Jag stod för det komiska inslaget.
Jace!
Snygg passning, Hanson-Bhatt till Jace Cole.
Jace Cole gör mål igen.
Då var första perioden slut. Ducks är i ledning.
Hej. Jag heter Brett Ross.
-Jag är rekryterare för USA Hockey. -Landslaget?
Ja. Kan du hjälpa mig att hitta Jace Cole?
-Han är där borta. -Tack.
Jace, hej. Jag är Brett Ross, en av rekryterarna.
-Du ser riktigt bra ut där ute. -Tack.
Jag ville få förtur att snacka med dig,
för jag tror att intresset för dig blir stort.
-Jag kommer från USA Hockey. -Jag vet vem du är.
Bra. Då vet du att vi är bäst.
Men det innebär att det är mycket press,
och jag ville kolla om du kan hantera det.
-Jaha. Du tror att jag kan bryta ihop. -Inte precis så.
Men jag var på Showcase i fjol,
och ville bara kolla med dig och se hur du mår.
-Jag mår bra. Tack för att du frågade. -Okej. Lycka till.
-Hej. Vad är det som händer? -Ingen av rekryterarna ser mig.
Du spelar jättebra. Tänk inte på dem.
Hela sommaren har jag sett fram emot Showcase.
Och att det skulle ta mig till nästa nivå i hockey,
men nu när jag är här...
Jag kan inte få det som coach Cole sa ur huvudet.
Han hade nog rätt. Jag kanske har en gräns.
-Hjärtat... -Nej.
Alla affischer på hockeyspelare i mitt rum...
Jag ville bara bli en av dem, men det kan jag inte.
Det händer nog aldrig, jag blir inte en av mina hjältar en dag.
Jag har spelat hockey hela livet, det var meningslöst.
Hur långt du än når, har du alltid trotsat oddsen,
och även om detta är din gräns i hockey,
tänk på allt det redan har gett dig.
Du har fantastiska färdigheter, du fick riktigt fina vänner,
och fick tillbringa mycket tid med mig.
Säg inte att det var meningslöst.
Det har format dig.
Jag önskar att jag kunde tro det.
Så kul med ännu en period där jag känner mig värdelös och utanför.
Jag känner mig som en bärbar dvd-spelare.
Vet du vad? Jag kanske vet var du hör hemma.
Följ med mig.
Hej, Morrow. Ganska bra, eller hur? Fullt pappaläge.
Ser du? Nachos. Är det ens riktig mat?
Jag vet inte.
Jag ska se nästa period här.
Fast nej. Jag går till min plats. Pappaläge.
Hej. Du minns Nick. Han älskar sändningar.
Jag tog med honom hit för han skadade vristen.
Han kan inte spela idag,
så jag tänkte att han kunde se vad du gör här.
Den skadade avbrytaren? Kunde det inte fixas med kortison?
Precis vad jag sa.
Oroa dig inte, för enligt mig
är den bästa utsikten över matchen härifrån.
Sätt dig. Kom igen.
Jace Cole får pucken och är fri att skjuta.
Och man kan räkna med att... Vad? Nej!
Bra chans, men miss.
-Jace. -Det är bra.
Ducks får inte loss pucken. Kanada håller pressen.
-Kanada gör äntligen mål. -Det är lugnt.
Ännu en chans för Cole som han sabbar.
Det är inte samma Jace Cole som i första perioden.
Morrow blir snuvad.
Och ännu ett kanadensiskt mål.
Evan Morrow ser inte ut att vara i form.
Det börjar gå utför för Ducks.
Det bråkas vid sargen och Kanada ror hem det.
Det händer saker hela tiden i andra perioden.
Kanada hittar baksidan av nätet.
Och med det målet tar Kanada ledningen för första gången i kväll.
Du, coach.
Jag ska inte vara en sån där pappa. Du vet vad du gör,
så jag ska inte berätta att deras fyra försvarare
har svaga punkter. Bryt försvarslinjen vid uppbrott.
-Okej. Tack för att du inte sa det. -Okej. Jag går tillbaka.
Flygande V.
Det kanadensiska laget med Ducks klassiska Flygande V.
Det där var passivt-aggressivt.
Slut på andra perioden. Fyra-två till Kanada.
Herregud. Drick.
Det här är sista gången som vi är så dåliga i period två
att det känns omöjligt att komma tillbaka.
-Kom igen. Det handlar inte om en period. -Sluta. Matchen är över.
Hej. Är du okej? Har du svårt med ditt problem igen?
Ja. Jag vet inte vad som händer. Det är tillbaka.
Du kanske borde be din pappa om hjälp.
Jag ska bara...
-Hejsan. -Hej.
Jag skulle leta efter dig.
Jag funderade på om jag skulle gå in.
Javisst, kom in.
Du.
Jag är inte arg. Jag ville kolla till dig.
Felet är tillbaka.
Nej.
Du bara fejkar.
När du hade problem var din teknik okontrollerbar.
Du spretade åt alla håll. Nu stod jag bredvid dig.
Dina axlar var perfekt placerade,
pucken var precis där den skulle.
Ja. Hon har rätt.
-Om vad? -Jag kan göra det.
Jag vet bara inte om jag borde.
För om jag går hela vägen förlorar jag er alla.
Du kommer inte att bli ensam.
-En gång en Duck, alltid en Duck. -Ja. Vi finns där för dig.
Ja. Vi var dina vänner när du sög.
Vi kommer att vara vänner när du suger mindre.
Tack. Jag känner äntligen hur det är att vara normal,
och det är inte värt att ge upp hela livet för hockey.
Inte värt det?
Hela livet har jag sett mina hjältar spela hockey,
och hoppats att det en dag kan bli jag,
men jag har en gräns.
Du är en på miljonen.
Och jag tänker inte se dig kasta bort det.
Du kan komma dit.
Det vet jag.
Jag blir arg om du inte försöker.
Så nästa period ska vi gå ut, och jag ska ge allt jag kan
för att du ska glänsa inför rekryterarna
så att de ser vilken sorts spelare du är.
Okej. Då kör vi.
Men jag behöver en person på bänken.
Nu kör vi. Okej.
Kom igen.
Ducks på tre. Ett, två, tre. Ducks!
Ett popcornskal har fastnat i halsen.
Nick, du måste fortsätta.
-Jag kan inte. -Du måste.
Nick Ganz i direktsändning från Summer Showcase.
Ducks hade det tufft i andra perioden,
men nu verkar de laddade och redo.
Ledda av nummer 11, Jace Cole, som verkar ha ny energi.
-Och kanadensarna är också på isen. -Du har detta.
Du, coach T. Jag såg att du snodde ett av våra drag förra perioden.
Det är lugnt. Behöver du hjälp, säg bara till.
-Ni äger inte V:et. -Okej. Nu kör vi!
Ja!
Duckmål! Det är Coles tredje mål i matchen, ett hattrick.
Det är ett hattrick.
Det står fyra-tre, mina damer och herrar.
Vinden har vänt i tredje perioden.
Ducks är att räkna med ännu.
Ja!
Jace Cole med ett slagskott som leder till oavgjort, fyra-fyra.
Kommentar, Rich Eisen? Nej, du kan inte prata.
Kom igen!
Hallå, time out.
Coach T ser inte så glad ut efter det.
-Kanadensarna använder sin time out. -Samling.
Lyssna. Nu räcker det.
Nån måste fixa ungen. Uppfattat?
Jag ska inte tillbaka till Winnipeg.
Winnipeg har ett stort kulturellt utbud.
Med oavgjort fyra lika, kan ingen av lagen kosta på sig misstag.
-Jace Cole på utbrytning. -Gå, gå, gå!
Krokben!
Det är fusk!
-Ja! Ja! -Kom igen. Det var en helt ren krok.
Jace Cole försöker skaka av sig det,
för att slå ett potentiellt segerstraffskott.
Hallå. Kom igen. Samling.
Du klarar det.
Nej. Du klarar det. Du får skjuta.
Vad säger du? Nej, jag kan inte.
Jo, det kan du. Skit i din gräns.
Du skjuter.
Nej. Nej.
Gå ut där.
Vinn det här.
De skickar visst in Evan Morrow.
Ja! Morrow sätter straffskottet!
Ducks vinner! Seger för Ducks!
Nej.
Ja!
Så ska det se ut, Evan!
Ja!
Ännu ett Summer Showcase är slut, mina damer och herrar.
Det är kallt på isen, men det värmer i mitt hjärta och folket brinner.
Tack för att ni lyssnade. Jag heter Nick Ganz.
Du räddade dagen, Nick. Du har en fin karriär framför dig.
Tack. Jag måste göra efter matchen-analys.
Coolt, det du gjorde. Fint att se den gamla Evan igen.
Ja. Tack.
Hej. Sofi, eller hur? Har du funderat på att spela på högskolan?
I hela mitt liv.
-Hej. -Jace är där borta.
-Nej. Du är Evan Morrow, eller hur? -Ja.
Coach Cole talade gott om dig, att du har bra resultat.
Jag är från en liten skola i Wisconsin.
-Jag är intresserad. -Ta mitt visitkort.
-Vi håller kontakten. -Tack.
-Tack så mycket. -Absolut.
-Jag kommer att sakna dig. -Och jag dig.
Jag har inte många vänner i Alaska, så kom och hälsa på.
Absolut.
Det är enkelt, bara en 11 timmars flygresa.
Med mellanlandning i Juneau.
En nattbuss till kajen. Du möter Bob och hans sjöflygplan.
Med tillräckligt med passagerare och bra tidvatten flyger man.
Hör av dig när du landar. Inte i telefonen. Bara skrik riktigt högt.
-Det finns ingen täckning. -Coolt.
-Har ni hört? -Vadå?
Sex högskolor vill ha mig.
Det här är sista gången jag får höra dig skryta.
Tänk om du får höra vad vi två är för första gången.
-Vadå? -Bröder för livet.
-Kom hit, kompis. -Herregud! Okej.
Du också, riktiga bror.
Jag har inte smält att du avslöjade mitt fejk.
-Jag ångrar mig inte. -Inte jag heller.
Tack.
Du förstår mig på ett sätt som ingen annan gör.
Kommer sakna dig.
Du är den som åker hem i husbilen med henne.
Så vad händer nu? Ska vi bara packa sommaren i en låda?
Nej, jag tror inte jag lägger den här i en låda.
Jag har gjort en sak.
-Vad? -Ja.
Det är ett vänskapsarmband. Jag gjorde det på slöjden.
Titta där.
Det spårar inte din puls eller nåt.
Jo, det tror jag.
Tack. Jag älskar det.
Är detta slutet?
Inte riktigt.
Du har mitt nummer.
Sista lägerdan har aldrig varit så känslosam.
Hej allihop, bussarna går nu.
Och jag har fortfarande 60 överblivna vattenflaskor här,
så ljug bara och ta en till.
-Hejdå, allihop. -Hejdå.
Hej.
Fortsätter du att ge mig utrymme där hemma?
Nej, det tar slut. Jag ska klistra mig fast.
-Jösses. -Jag skojar bara. Eller gör jag?
Väldigt lustigt.
Inte en chans att den håller till Minnesota.
Verkligen.
-Okej, kom. Hur mår du? -Bra.
-Säkert? -Sluta, pappa.
Maya, vad hände med t-shirten som du fick alla att skriva på?
Det var ingen t-shirt, och den är där den ska vara.
Tack för en EPISK sommar!
Översättning: Lena Marie Larsson