Es nemiršu par šo pilsētu. Lai tā mirst par mani!
Nairī!
Ko esat man atvedušas?
Es ar jums parunāšu. Esat pieļāvuši kļūdu...
Nez kas tu varētu būt, ja apgalvo ko tādu.
Opajoli. Viņi būs paņēmuši mūsu mantas.
Tur neviena nav. Izskatās pamests.
Beidz! Patausti! Viņa krūtis.
Viņš var redzēt.
Būtss ir Džerlamarela dēls. Mūsu brālis.
Kur mamma? Kas notika?
Viņu sagūstīja?
Nē, viņa atlaida manu roku.
Tamakti Džun!
Princese Magra...
no Keinu nama.
Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Magra!
Esmu te.
Tēt! Tēt!
Dēls!
Viņi nāk vēl klāt. Mēs drīz būsim aplenkti.
- Tēt! - Kas noticis?
Kas noticis?
Es to neredzēju, bet viņš teica, ka esot redzējis, un...
- Ko redzējis? - Ko redzējis?
Ko... Par ko viņa runā?
Vai tu atradi mammu?
Redzēju, kā viņa iziet no meža.
Redzēju viņu kopā ar viņiem un...
Redzēju, kā viņa nomirst.
Ko? Ko?
Viņu aizveda pie vadoņa.
Viņa tam lūdzās.
Šķita, ka viņš klausās, bet tad izvilka zobenu un cirta.
Viņš... viņu nogalināja.
Nē. Nē. Viņa nav mirusi.
- Viņš melo. - Nē.
Kāpēc lai es viņam ticētu?
Es arī tam neticēju.
Es gāju viņu meklēt.
Un atradu šo.
- Atradu viņas maisiņu asiņainu. - Ko?
Es to redzēju pats savām acīm.
Man žēl, bet mums jābēg.
Nē, nē. Es nebēgšu.
Nekur neiešu, kamēr neatradīsim un nenogalināsim to raganu mednieku.
- Nē. - Tēt!
Mēs bēgsim.
- Ko? - Būs cita reize,
mums labvēlīgāka, bet tagad man jāgādā, lai esat drošībā.
- Nē. Es iešu bez... - Paklausies!
Man jāgādā, lai esat drošībā.
Mums jāiet. Mums jāiet. Viņi jau nāk.
Es zinu vietu, kur varam droši paslēpties.
Sekojiet man!
Tu biji mirusi, bet tagad neesi.
Kā tas iespējams?
Kur ir mana ģimene?
Šie bērni, kas redz, ir tavējie...
vai ne?
Es neko neteikšu, kamēr neapsolīsi,
ka manai ģimenei nenotiks nekas ļauns.
Man ir pavēlēts viņus notvert jebkādiem līdzekļiem.
Tad es tev pavēlu ko citu, ne tā?
Tu neesi karaliene.
Un kas pie tā vainīgs?
Pasaki saviem vīriem, lai atved viņus sveikus un veselus,
un es pateikšu, ko tu gribi zināt.
Un pateikšu vēl vairāk.
Ģenerāli!
Palaid apkārt ziņu, ka bēgļi jāsaņem dzīvi!
Jebkāds viņiem nodarītais ļaunums tiks atdarīts katram desmitajam mūsu vīram,
velkot lozes.
Vai tu saproti?
Jā, ģenerāli!
Pavēle ir dota, kā prasīji.
Vai tagad atbildēsi uz manu jautājumu?
Bija laiks...
kad tu nebūtu šaubījusies...
par manis doto vārdu.
Tas bija sen.
Jā gan.
Bet mēs esam, kas esam.
Nekāds laiks to nespētu mainīt.
Ja tu man uzticējies tad, dari tā arī tagad!
Lūdzu...
pastāsti, kas notika!
Šurp!
Kur mēs esam?
Te ir ala, labi paslēpta.
Es tajā spēlējos, kad biju mazs.
Tā ir dziļa un tumša. Neviens mūs te neatradīs.
Gaiss te ir sasmacis.
- Te ir strupceļš. - Viss kārtībā. Esam klāt.
Būts!
Ko tu dari?
- Atver vārtus! - Nevaru.
Būts!
Paklausies! Atver vārtus!
Lūdzu, neatstāj mūs šeit!
Lūdzu, izbeidz!
Kāpēc tu tā dari?
Mēs tevi pieņēmām. Es viņiem teicu, lai tevi pieņem.
Šādi ir labāk.
Jūsu ir pārāk daudz, lai jums uzticētos.
Viens būtu labāk.
- Ardievu! - Puika!
- Nē! - Puika!
- Atver vārtus! - Ei!
Atver vārtus!
- Būts! - Atver vārtus!
Būts!
- Nē. Nevar būt, ka tas notiek. - Es zināju, ka tā būs.
Tu negribēji klausīt. Neviens negribēja klausīt.
Mēs teicām, lai tā nedari.
- Ko tu teici? - Viņa dzirdēja.
Kofun!
Mēs teicām, lai neej zemes iekšienē.
Mēs teicām, lai neuzticies viņam. Bet kad gan tev tas ir bijis svarīgi?
Tu vienmēr esi tik pārliecināta, ka tev ir taisnība!
Re, pie kā tas mūs ir novedis, Haniva!
Velns!
Kas notiek?
Tas brauc lejā.
Kofun!
Kad tiksim līdz apakšai, mēs būsim tumsā.
Man ir krams. Tikai vajag, ko aizdedzināt.
Vēstule.
Ja šo būri var nolaist, to var arī pacelt.
Vai redzat rīkus, ar ko to var izdarīt?
Laikam ne.
Te kāds ir.
Es nevienu neredzu.
Mēs nevaram te palikt.
Ja nevaram tikt ārā tur, kur ienācām, ir jāatrod ceļš caur šejieni.
Drīz atkal būsim tumsā.
Tad sekojiet man!
Ko tu dari?
Kāda tev daļa?
Tu pārtrauci strādāt.
Viņi pamanīs, un tu to negribi.
Tas kokons kustas. Kāpēc tā?
Ir vēl ļaunāk. Ātri pasauc kādu, lai to aizvāc prom!
Kāpēc?
Tārps ir gatavs līst laukā,
un viņš to var izdarīt, tikai sabojājot kokona zīdu.
Uzraudzēm tas nepatiks.
Kā tevi sauc?
Kāda tev daļa?
Šķiet, tevi ļoti uztrauc mana labsajūta, lai gan nekad neesam runājušas.
- Es gribu zināt tavu vārdu. - Mani sauc Kora.
Un mani uztrauc mana labsajūta, nevis tavējā.
Ja uzraudzes vai, vēl ļaunāk, griezējs saniknosies uz vienu no mums,
cietīs arī pārējās.
Būšu pret tevi pavisam atklāta, Kora.
Šī nav nekāda dzīve.
Ak tad tu esi viena no tām!
Tām?
Tu neesi pirmā turīgā sieviete, kas, tupot uz ceļiem pie šī galda,
žēlojusies par apstākļu maiņu.
Te mani pabaro, man ir jumts virs galvas un neviens neuzmācas.
Dzīve var būt daudz sliktāka, tici man!
Varbūt tev ir tiesības gribēt ko vairāk.
Nekas manī neprasa ko vairāk nākotnē.
Nu, varbūt tāpat kā šis mūsu mazais draugs
tu varētu izaudzēt sevī ko jaunu, kas gribētu vairāk.
Tu! Kāpēc tu slinko?
Kāpēc nestrādā?
Man prieks, ka atnāci!
Es nezināju, ko ar to iesākt, un gribēju...
Tas ir steidzami.
Tas varēja tikt izniekots.
Atpakaļ pie darba!
Es teicu: atpakaļ pie darba!
Uzmaniet savus galdus!
Vai celsies augšā pie manis?
Tu mani tagad tik ļoti sanikno.
Es teicu: vai celsies augšā pie manis?
Nē.
Tu esi jaunā. Gan iemācīsies.
Padodiet ziņu, kad viņa sāk kustēt!
Mēģināsim vēlreiz.
Tik daudz kas mainīsies...
pēc brīža.
Pasaule nomet ādu, atklājot kaut ko jaunu.
Un tomēr es jūtu tikai skumjas.
Jebkādi vārdi, ar ko to varētu aprakstīt...
man šķiet sīki...
un dižas dzīves necienīgi.
Tāpēc es tikai teikšu...
Uzdevums stāties tavā vietā...
ir lemts neveiksmei.
Tu esi neaizstājams.
Bet es darīšu, ko spēju...
lai saglabātu, ko esi man atstājis, lai tu varētu lepoties.
Nāc!
Magra?
Viss kārtībā, nebaidies! Esmu šeit.
Esmu šeit.
Viss mainīsies.
Bet nekad nemainīsies šis:
es rūpēšos par tevi.
Magra!
Pārsteidzoši, kā vismazākais mirklis var izmainīt visu pasauli.
Cik daudzas dzīves var apgriezties kājām gaisā.
Karalistes. Vēsture. Viss.
Visu iekustina mirstošs vīrs, kas nočukst meitai četrus vārdus.
"Tev ir jāvalda... drīz."
Tas, ko viņš pateica, ja pateica, nebija tik postošs kā tas, ko izdarīji tu.
Tava izvēle, Magra, nevis viņa.
"Ja" viņš to pateica?
Bija laiks, kad tu man ticēji uz vārda.
Es negribu ar tevi spēlēt spēlītes.
Kādas spēlītes?
Kad kļuvu pilngadīga un centos vākt atbalstītājus,
lai gāztu māsu no troņa, man tā nebija spēlīte.
Kad vairums ģenerāļu un puse galma solīja atbalstu,
lai panāktu pārmaiņas, arī viņiem tā nebija spēlīte.
Un, kad tu savās rokās turēji visu karalistes likteni, -
vienīgā balss, ko vēl vajadzēja, lai piepildītu karaļa pirmsnāves vēlēšanos, -
kad tu varēji mainīt pasauli tikai ar vienu vārdu "jā"...
tu pateici "nē".
- Vai tev tā toreiz bija spēlīte? - Tu biji bērns...
Es biju pietiekami veca, lai saprastu to, kas bija acīmredzams manam tēvam,
ka mana māsa nav piemērota šai lomai...
ka viņas milzīgās pilnvaras atraisīs visas viņas vājības.
Es mīlēju savu māsu, bet es zināju, kāda viņa kļūs.
Es centos viņu no tā paglābt.
Un vai es kļūdījos?
Vai tu kļūdījies?
Tu biji gudra.
Tu biji laipna un uzticama.
Un tu nebiji pietiekami stipra.
Saki, ko gribi, par savu māsu,
bet to gan par viņu nevarētu teikt.
Tu mani novērtēji par zemu tad un dari to arī tagad.
Es tev neprasīju par to.
Viņa man teica, ka tu esi mirusi.
Viņa visiem teica, ka Džerlamarels tevi ir nogalinājis. Kāpēc?
Tiklīdz man neizdevās, es zināju, ka nevaru tur palikt.
Tāpēc es bēgu.
Viņa meloja. Un te nu mēs esam.
Tu ne tikai mēģināji atņemt viņai troni.
Tu ne tikai bēgi, kad tev tas neizdevās.
Tu arī paņēmi līdzi viņas mīļāko dzīvesbiedru.
Man nebija nekāda prieka viņu sāpināt šādi,
bet Džerlamarelam bija iespēja turēt rokās lielu varu caur viņu,
taču tā vietā viņš izvēlējās bēgt kopā ar mani.
Tam vajadzētu tev parādīt, cik maz mēs spējām ietekmēt šīs attiecības.
Mēs tās vienkārši nespējām noliegt.
Un kur viņš ir tagad? Kur ir Džerlamarels?
Es nezinu.
Pēdējoreiz dzirdēju viņa balsi, vēl pirms piedzima bērni.
Bērni, kurus esmu meklējis pa visu pasauli,
nezinādams, kas viņi patiesībā ir.
Bērni, kuri joprojām bēguļo
un kurus esmu nozvērējies notvert pusi sava mūža.
Tad sūdzies karalienei, kura tevi nozvērināja to darīt!
Es aicinu tevi doties mājās un runāt ar viņu par to.
Es pateikšu, lai tev atnes ko ēdamu.
Pagaidām es būtu pateicīgs, ja tu paliktu iekšā.
Tava klātbūtne vīrus tikai samulsinās.
Tamakti Džun!
Kad tu viņus atradīsi...
vai ļausi mums iet?
Te kāds ir.
Jūs esat neaicināti, ja?
Sieviete! Jā. Bet mēs negribējām...
Jūs pie mums atnācāt. Kāpēc?
Mūs te ieslodzīja vīrs, kurš... Puika, kurš mūs nodeva.
Mēs tikai meklējam izeju.
Puika.
Varat palikt, cik ilgi vien gribat. Nāciet!
Kas te ir? Kas jūs esat?
Nāciet! Šurp!
Viss kārtībā. Ar jums viss būs kārtībā.
Kur mēs esam?
Mēs visi pamodāmies aiz slēgtām durvīm.
Mēs visi zinām tikpat, cik tu.
Tā garša mutē ir no "karalienes stiebra".
Tās ir sēnes, kas liek zaudēt apziņu.
Un tās gaismas?
Gaismas?
Tu viņiem nepateici, Kofun?
Kaut kādas kvēlojošas vaboles, kas karājas no griestiem.
Klīst stāsti par klaniem, kas patvērušies pazemē.
Tādi, kas bijuši pazemē tik ilgi...
ka vairs nav īsti cilvēki.
Lai kas viņi nebūtu, ja gribētu mūs nogalināt, mēs jau būtu beigti.
Kā varam zināt, ka neesam beigti?
Te joprojām nav mammas.
Un gribēt nogalināt nav tas pats, kas gribēt, lai esam beigti.
Varbūt mūs te atstāja, lai nobeidzam cits citu viņu vietā.
Nu, viņi būs ļoti vīlušies,
jo, kamēr vien esam šeit, mēs paliksim kopā.
Mēs turēsimies kopā, līdz tiksim ārā no šejienes.
Ja viņi negrib mūs nogalināt, tad viņiem mūs jābaro.
Tātad vienā brīdī kādam pa šīm durvīm ir jāienāk.
Un, kad šīs durvis atvērsies... es panākšu, ka tiekam ārā.
Bet cik ilgi?
Ko?
Cik ilgi, pēc tavām domām, mēs varam te kopā noturēties?
Ņem! Tas ir silts.
Neko nesadziedēs, bet vismaz palīdzēs aizmigt.
Kāpēc tu man palīdzi?
Es biju jaunākā no sešiem, un mūsu tēvs bija nezvērs.
Mēs visi cietām no viņa nežēlības un dusmām...
viņa iekāres.
Mēs cietām, zinot, ka tas nekad nebeigsies.
Tonakt, kad man palika deviņi gadi, man bija diezgan.
Es naktī aizgāju pie viņa un iedūru viņam sirdī nazi.
Tad es aizgāju atpakaļ uz gultu un saldi aizmigu.
Interesanti.
Tu domā, ka esmu vāja.
Tu domā, ka nepretojos tāpēc, ka man nav drosmes.
Un tu maldies.
Es biju vecākā no divām.
Mūsu tēvs bija labsirdīgs cilvēks...
vismaz pret manu māsu.
Bet es - es nejutu ne viņa dusmas, ne vardarbību,
ne nežēlību, ne arī ko citu.
Vienīgais, ko no viņa jutu, bija pilnīga, auksta vienaldzība.
Es biju vecākā...
bet viņš gribēja atdot manas pirmdzimtības tiesības jaunākajai māsai...
par kuru es rūpējos un kuru aizsargāju...
kā vien spēju.
Viņš gribēja atdot viņai manu nākotni.
Tad es iemācījos...
šajā dzīvē...
ir jādzīvo tāda dzīve, kā vēlies.
Tāpēc es viņiem abiem atņēmu visu.
Kas ir "viss"? Ko tu atņēmi?
Vairāk, nekā tu spēj iedomāties.
Cik tieši mūsu te ir?
Strādnieču? Gandrīz trīsdesmit.
Un cik ir viņu?
Četras uzraudzes un pats griezējs.
Kādi ieroči viņiem ir?
Es nezinu. Naži un nūjas.
Un tu jau esi satikusi ēnas. Tās ložņā apkārt.
Nekad nevar zināt, kur viņas ir.
Ja mūsu būtu pietiekami daudz...
ja mēs tiktu pie tiem ieročiem, tam nebūtu nozīmes.
Sekojiet man, un es to izdarīšu.
Kāpēc lai kāda tev sekotu? Nevienai nav ne jausmas, kas tu esi.
Domāju, kad pateiksi viņām, kas esmu, viņas sapratīs.
Man arī nav ne jausmas, kas tu esi.
Nu tad nokārtosim to, labi?
Nu?
Es izdarīju, ko lūdzi.
Un man ir jaunumi.
Viņi visi guļ.
Es zinu. Viņi krāc.
Ne tik skaļi kā tad, kad bija mazi, tomēr es to dzirdu.
Tas nomierina.
Es viņus pazīstu gandrīz tikpat ilgi, cik pazinu tevi, pirms viņi ieradās.
Tas nevar būt.
Vai tas var būt?
Es atceros to dienu, kad tu atnāci.
Tik spēcīgs...
bet tik salauzts.
Baba!
Atceros, ka nodomāju...
"Caur kādām šausmām gan šis zēns ir izgājis?"
Es sev teicu:
"Ak, Perisa, neļauj viņam piedzīvot
vairāk ciešanu, kā viņš jau ir piedzīvojis!"
Baidos... ka tieši to es esmu izdarījusi.
Baba! Piedod! Lūdzu, piedod!
Viņas roka bija manā plaukstā. Tā tur bija.
Viņa turpat bija.
Nevajag!
Un tad viņas vairs nebija.
Es esmu tā, kas mudina bērnus gribēt vairāk,
tiekties pēc kā vairāk.
Lūk, kur tas ir novedis!
Perisa, izbeidz! Lūdzu, izbeidz!
Beidz! Beidz!
Man tas viss ir jāsatur kopā.
Man jāsatur kopā viņi.
Ja viņiem būs pamats domāt, ka es sāku padoties...
ja viņi to sajutīs kaut uz brīdi, tad viss būs beidzies.
Ja? Tu neesi darījusi neko citu, kā viņus mīlējusi.
Es tev neļaušu atvainoties par to.
Tas, kas notika, nebija... Tā nebija tava vaina.
Tad kā vaina tā bija?
Nē. Nē.
Nē! Nē! Laidiet mani vaļā! Lai...
Jūsu Majestāte!
Kad tevi pirmoreiz pie manis atveda,
atzīšu, es šaubījos, vai no tevis būs kāda jēga.
Mums bagātās iepriekš ir bijušas, un, godīgi sakot, viņas neiztur ilgi.
Bet tu neesi vienkārši bagāta.
Tu esi kaut kas pavisam cits.
Mana armija atgriezīsies pēc manis.
Un, kad tas notiks...
tu nožēlosi katru ļaunprātīgo kaulu savā ķermenī,
tu sūdagabals tāds!
Es likšu tevi nogalināt.
Es izdarīšu jebko,
lai atņemtu tev varu, mēsls tāds!
Varu vien iedomāties, cik daudz cilvēku ir sapņojuši to izdarīt tev.
Raganu mednieks ir tālu no šejienes.
Bet promejot viņš skaidri pateica, kurp viņš dodas un kādēļ,
gadījumam, ja iegūsim informāciju,
kas viņam būtu vērtīga.
Domāju, būsim vienisprātis, ka vērtīgākais, kas pasaulē ir,
tagad pieder man.
Vienīgais jautājums - kā viņam to pierādīt.
Reiz es dzirdēju stāstu. Varbūt vari man pateikt, vai tas ir patiess.
Es dzirdēju, ka tad, kad Pajanas monarhs kāpj tronī,
tam par godu notiek ceremonija.
Un šīs ceremonijas laikā
amulets, kas bija iestiprināts valdniekam zem ādas,
tiek izņemts un implantēts viņa pēctecim.
Galdu!
Amulets, kas atrodas tieši virs sirds.
Vai tā varētu būt taisnība?
Ko tu neteiksi! Tā ir taisnība.
Paldies tev par to!
Tagad noskaidrosim, ko ar to var izdarīt.
Pagaidiet, lūdzu!
Tu mums palīdzēsi tikt ārā no šejienes.
Tieši tādēļ es te esmu.
Tas, ko es daru, ir aizliegts.
Ja viņi mūs izdzirdēs, būs briesmas gan man, gan jums.
Lūdzu, ļaujiet man pateikt, ko es zinu!
Mani sauc Dīlija.
Šī vieta, kur esat, ir mierīga un rāma,
tomēr tik nepiedodoša.
Lai šī vieta tiktu pasargāta, tā nedrīkst saskarties ar virszemes pasauli.
Tāpēc neviens, kas te atnācis, nekad nedrīkst aiziet.
Neaicinātie te ir bijuši arī agrāk.
Un agrāk viņiem ļāva izlemt, vai viņi grib mums pievienoties,
bet ne drīz, kādu laiku ne.
Vēlme atgriezties ir pārāk stipra. To nevar iznīdēt.
Cik ilgi?
Kad ierados es, pagāja piecas ziemas un vasaras, līdz man tika atvērtas durvis.
Nevar būt, ka atnāci pateikt tikai to.
Kāpēc tu esi šeit?
Es jums ticu...
ka jūs šeit ievilināja... puika.
Nu gan viņš droši vien vairāk ir vīrs nekā puika, kāds bija, ievilinot mani.
Būtss. Tu viņu pazīsti?
Viņš ir mans dēls.
Neilgi pēc tam, kad viņš piedzima, es sapratu, ka viņš ir citāds.
Drīz to saprata arī citi ciema ļaudis.
Es mēģināju viņu pasargāt.
Es lūdzu pārējiem sapratni un žēlastību.
Viņš bija tikai zēns. Viņa lāsts ir tikai dabas kļūda.
Viņi to izsmēja, apspļaudīja, sita...
dažreiz vēl ļaunāk.
Kur bija viņa tēvs?
Viņš bija prom.
Cilvēks, kas tikai nesen bija atnācis uz mūsu ciemu.
Kad zēns vēl bija pavisam mazs,
viņš vienudien aizgāja. Nekad neatgriezās.
Augot lielāks, zēns kļuva klusāks un dusmīgāks...
līdz kādu dienu vairs nespēja izturēt.
Ko viņš izdarīja?
Viņš sāka ar tiem, kas pret viņu bija viscietsirdīgākie.
Dažus nogalināja miegā.
Dažiem dzinās pakaļ, kamēr viņi bailēs un šausmās bēga.
Kad tas bija padarīts, viņš ķērās pie tiem, kas slikti par viņu izteicās.
Kad slaktiņš bija galā, vienīgie atlikušie opajoli bijām mēs ar viņu.
Kāpēc tu mums to stāsti?
Šis bērns ir mana vaina.
Droši vien arī jūsu atrašanās šeit ir mana vaina.
Tie no jums, kam paveiksies izkļūt no šejienes dzīviem...
apzvēriet man, ka atradīsiet šo zēnu,
ka atradīsiet manu dēlu...
un nogalināsiet viņu.
Es to izdarīšu.
Vecajie šeit aizliedz nākt,
bet esmu jutusi, ka te no augšas nāk Dieva Liesmas spēks.
Haniva! Kāpēc tu atpaliki?
Piedod, es kaut ko redzēju.
Ko tu redzēji?
Tu nesaprastu.
Viņa redzēja. Esiet ļoti piesardzīgi ar viņu!
Tēt! Tēt, es laikam zinu, kā tas darbojas.
Mums ir jāvelk šis, līdz lifts pacelsies augšā.
Mēs to varam vadīt no augšas. Nolaist to atkal lejā.
Bet kādam ir jāstāv te lejā un jātur šis.
Cik daudz viņu varētu būt?
Pārāk daudz. Es darīšu, ko varēšu, lai viņus aizkavētu.
Labi. Visi iekšā!
- Nē, tēt! Es varu tev palīdzēt. - Kāp iekšā, dēls!
- Esi iekšā? - Jā.
Tēt, mēs to tūlīt nosūtīsim atpakaļ.
Esam klāt. Esam klāt. Tā, aiziet!
Tēt, mēs laižam to lejā.
Palīdzi!
Nē!
Tēt, malā!
- Kofun! - Tēt!
Haniva!
Tēt! Tēt!
Tēt, mēs esam te! Esam te.
- Tēt! - Viņš rāpjas.
Mēs esam te, tēt! Tev veicas labi.
Vai tu mūs dzirdi? Mēs esam te.
Seko mūsu balsīm!
Tev veicas labi!
Mēs esam te. Mēs esam te.
Mēs esam te.
Aiziet! Lūdzu! Tev veicas labi. Mēs esam tuvu.
Turies! Turies!
Tēt, lūdzu, turies!
Vairāk pa labi!
Tēt, tev labajā pusē ir radze.
Nē! Tēt!
Mēs esam te!
Tu esi tuvu.
Aiziet, tēt! Tu esi gandrīz klāt.
Es nezinu, ko...
Tu esi tik tuvu.
Viņš ir par tālu.
- Kofun, vai vari viņu aizsniegt? - Es sniedzu tev roku.
Tēt! Ņem roku!
Tē... Es nevaru aizsniegt! Nevaru tevi aizsniegt!
Nevaru tevi aizsniegt, esmu par augstu.
Tā. Tā.
Tēt!
Turies!
- Tēt! Turies! - Lūdzu! Turies, tēt!
Mēs tevi turam.
Lūdzu, turies! Lūdzu!
- Tēt! - Dēls!
Dod roku!
Tu vari!
Es tevi turu! Es turu!
Viens no jūsu grupas ir atrasts.
Viņš ir šeit.
Magra!
Viņš ir viens no tavējiem, vai tad ne?
Jā. Tā ir.
Atstāj mūs!
Lūdzu!
Kur ir mana ģimene?
- Es nezinu. - Tu viņus pameti.
Notika cīņa.
Es centos viņiem palīdzēt. Kad apskatījos apkārt, viņi bija prom.
Es atnācu tev palīdzēt.
Ja gribi man palīdzēt, ej atrodi manu vīru un bērnus!
Es jau mēģināju.
Es mēģināšu vēl, ja tu gribi,
bet, lūdzu, zini, ka varu tev palīdzēt arī citādi.
Man neko citu nevajag.
Es redzēju, ka viņi nometās tavā priekšā ceļos.
Viņi tic, ka tu esi svarīga. Ja?
Lai tu būtu svarīga, tev ir jābūt stiprai.
Es varu padarīt tevi stipru.
Es spēju darīt to, ko neviens te nespēj.
Ja es kalpotu tev, tu spētu darīt to, ko neviens te nespēj.
Ir labāk, ja viņiem nav jātic, ka tu esi svarīga.
Ir labāk, ka esi pietiekami stipra, lai to pierādītu.
Es tev uzticīgi kalpotu...
un prasītu no tevis tikai vienu.
Ko?
Lai apsoli, ka nebūsi pret mani ļauna.
Kas noticis?
Lūdzu, atgriezies teltī!
- Es tev tūlīt pievienošos. - Nekur es neiešu.
Pasaki man, kas noticis!
Šī vēstījuma autors apgalvo, ka pie viņa ir karaliene. Tava māsa.
Izpirkums?
Viņi apgalvo: ja nenogādāsim prasīto maksu
uz noteikto vietu...
Tā ir krāpšana.
Kā gan kāds varētu nolaupīt karalieni no Kanzua pils iekšienes?
Viņu tur aizsargā armija.
Ļauj man brīdi apspriesties ar saviem leitnantiem!
Es drīz pie tevis ieiešu.
Ļauj man tev palīdzēt!
Ko?
Es zinu, kas atstāja šo vēsti.
Pie kā ir tava māsa.
Kā tu vari to zināt?
Viņi joprojām ir te.
Es viņus redzu.
Saki, ka pieņemsi mani savā dienestā kā leitnantu!
Es te esmu vienīgais, kas var tev palīdzēt.
Tikai saki "jā", un es to izdarīšu.
Tulkojusi Inguna Puķīte