Ти це зробив.
Мій батько – Баба Восс.
Едо шукав його, щоб помститися за батькову смерть.
З поверненням, Баба.
Дізнаюся, де він її тримає.
Мабуть, на третій базі. Це закрита територія.
-Казарми спецпризначенців Едо. -Стій.
Він у провулку, біжить до річки.
-Він знає, що ви зряча? -Ти мене не знаєш.
Я вже знаю вас краще за будь-кого іншого.
-Треба йти зараз. -Кофуне, до мами.
Пеннса стане новою столицею королівства Паян.
-Я тут відьмак. -Вона тебе захистить.
-Моя королево. -Лорд Гарлан.
Маґра? Пригадую, ви моя велика шанувальниця.
Є й переваги в тому, що королева так близько.
Тривантійська армія зруйнувала Канзуа.
-Чорт -Я ношу дитину,
яка матиме божий дар бачення.
Вітаю, брате.
Відпусти її.
Едо!
Тобі боляче?
Трохи.
Час настав.
Нічого.
-Нічого! -Батьку.
-Я не бачу. -Усе добре. Заспокойся.
-Оломане, це не допомогло. -Батьку, прошу.
Спробуймо ще. Зроби цю процедуру ще раз. Спробуй ще раз.
Вибачте. Більше нічого зробити не можна.
Помиляєшся! Щось мусить бути.
-Оломан. -Батьку.
Продовжуй читати книжки з медицини.
Там буде відповідь.
Батьку, я прочитав усі книжки.
Там написано, що твої рогівки відновити неможливо.
Ти неуважно дивишся!
Я не буду сліпим.
Чуєш мене?
Я не буду сліпим!
Сліпота
Що?
І щоб без дурниць.
Лейтенант-командер Рен.
Так, лейтенант.
Відчиніть браму!
Так, пане!
Отже…
великий тривантієць Толівер, поранений, але не мертвий…
утомлено став на ноги й сів на коня.
Хоча через грозу та зливу…
…орієнтуватися було важко,
він повів своїх утомлених людей через високі трави Кривавих рівнин…
…до фортеці ґанітів.
Під його орудою 20 тривантійських солдатів…
…затримали орди ґанітів…
…на цілу ніч
і на весь ранок, поки на підмогу не прийшли батальйони.
Куди ти мене ведеш?
Побачиш.
Я ніколи не була так високо.
Невже?
У дитинстві я вилазила на вежі.
Тільки там я, зряча, почувалася в безпеці.
Мабуть, я любила бувати там, куди не потрапить більше ніхто.
Так я знайшла цей будинок.
Відтоді я за ним наглядаю.
Раніше люди цінували зір.
Наше мистецтво треба сприймати на слух, на дотик чи на нюх.
А в їхньому світі на все треба було дивитися.
-На людей теж. -Що?
На нас теж треба було дивитися.
Це була моя улюблена книжка.
Я вигадувала історії про дівчину на малюнках.
Назвала її Ґвендолін.
Її звати Аліса.
Ти вмієш читати.
Книжка називається «Аліса в Дивокраї».
«Алісі набридло сидіти з сестрою на березі
й нічого не робити.
Раз чи двічі вона зазирнула в книжку, яку читала сестра,
але там не було ні малюнків, ні діалогів».
Ні!
«Навіщо потрібна книжка, – подумала Аліса, –
без малюнків чи діалогів?»
Перестань.
Старший брате, ти добре тримаєшся.
Сліди на твоєму тілі – ніщо порівняно зі шрамами на моїй спині.
Що ти зробив з Ганівою?
З Ганівою?
Ти боїшся за дочку.
Страх гірший за біль, правда ж?
Я це відчув у дитинстві.
Біль, якого ти мені завдавав, був…
був не такий сильний, як страх того, що біль наближається,
що ти наближаєшся.
Обіцяю тобі,
Ганіва щоночі відчуватиме такий самий страх.
Едо, будь ласка, відпусти її.
Ти був моїм братом.
Я й досі твій брат. Мені прикро.
Я мусив захистити тебе. Та довелося…
Ти ще не знаєш, що таке «прикро». Поки що.
Але дізнаєшся.
Бо я триматиму тебе тут…
і битиму батогом за кожну ніч, що ти бив мене.
І через багато років,
коли я нарешті вирішу тебе вбити,
ти плакатимеш з вдячності.
Хай він буде притомний.
-Едо. -Хай відчуває кожен удар.
Ні. Едо, просто… Відпусти її.
Едо!
Едо, ні! Відпусти її!
Едо!
Так.
Зупинимося тільки попісяти й наповнити баклаги.
Так, пане.
Я хочу вмитися.
Краще не підходь до моїх людей.
Вони голодні і втомлені,
а відьмаків не люблять навіть за кращих обставин.
Ходімо.
Зі скількома відьмаками ти говорив раніше?
До тебе – з жодним.
Якщо я перший, то чому ти думаєш, що мене треба боятися?
Такі люди, як ти, зруйнували старий світ машинами та отрутами.
Ви відповідальні за смерті мільйонів.
А ви – за смерті тисяч.
Ви стерли алкенні…
моє плем'я, з лиця землі.
Вони знали про кару за переховування відьом. Це закон.
Ви вбили дітей. Немовлят.
Мене там не було.
А що б ви зробили, якби були?
Я відьмак.
Хто вбив більше людей? Ви чи я?
Моя королево,
представляю вам найвидатніші уми Пеннси, вашу державну раду.
Яку раду?
Державну раду, моя королево.
Щоб консультувати вас, виконувати ваші накази.
Ми маємо скликати не державну раду, а воєнну.
Ваша величносте, за протоколом воєнну раду скликають
після офіційного оголошення війни.
Він учитиме мене протоколу.
Нам оголосили війну.
Капітане Ґоссет, боюся, ви не розумієте, що на кону.
Будьте певні, розумію, ваша величносте.
І я кажу це з усією повагою
і згідно з вашими бажаннями.
Щоб протистояти могутній тривантійській армії,
ми повинні зміцнити оборону всього королівства.
-Капітане Ґоссет… -Оборону?
Богиня наказала нам подолати тривантійців.
Ми повинні готуватися до нападу, а не до оборони.
-Сібет? -Хто?
Вибачте, ваша величносте.
Принцесо Маґро, якщо маєш, що сказати, кажи.
Пайя ослаблена втратою Канзуа
і хаосом через припущення про вашу смерть.
Ми щойно перенесли сюди столицю.
Мабуть, треба присвятити час нашому королівству,
організувати й укріпити нашу армію,
але й не втрачати пильності перед лицем тривантійської загрози.
Усі… вийдіть.
Геть!
Сібет…
Чула, що зараз сталося?
Що?
Усі люди в цій залі мовчки сумнівались у моїй владі,
замислюючись, чи треба взагалі мені коритися.
Капітан зі мною сперечався.
Політики думали про зраду,
і в результаті цього всього нам відрубають голови
і наш королівський родовід урветься.
І в цій залі, повній зради,
мені суперечить рідна сестра.
Війна – це самогубство.
Скількома людьми ти готова пожертвувати заради твоєї брехні?
Ті, що загинуть, помруть з честю…
за Пайю…
за новий світ, який збудують наші діти.
Які теж загинуть разом з усіма нами,
коли тривантійці спалять Пайю дощенту.
Ти не віриш, що ми можемо їх перемогти.
Хіба я не заради цього вижила?
Богиня помістила зрячу дитину в моє лоно,
дитину, яку я назву на честь нашого батька,
щоб зробити це королівство джерелом повернення зору у світ.
Це моя доля.
Богине, поможи нам. Ти справді віриш у те, що кажеш.
Ми переможемо Тривант,
поглинемо їхні армії
і станемо єдиним справжнім королівством на цих землях.
Сібет.
Має бути інший вихід.
Ти нічого не зробила…
коли Тамакті Джун вийняв меча, бо ти благословила його вбити мене.
А богиня цього не допустила.
Пам'ятай цю мить, сестро.
І пам'ятай також, що в той день я тебе врятувала,
а не навпаки.
Ганіво.
Якби це було моє ліжко, я б з нього не вилазила ні з якої причини.
Я тобі дам причину.
Коштовне каміння.
Оцей ніби шматочок неба.
Що тут написано?
«Назавжди».
Як гарно.
Але це неправда.
Не гарно?
Не назавжди.
Може, почуття було таке.
Пробач.
Ні.
Королева паянців оголосила, що носить зрячу дитину.
Королева Кейн також стверджує,
що наша армія напала на столицю Канзуа.
Королева збрехала своєму народу.
Чому ми маємо їй вірити
про зрячу дитину?
Як вона може це знати?
Може, якщо батько зрячий.
Я вас перерву, головнокомандувачу.
Бо я вже розумію, про що йдеться.
Є численні повідомлення про принаймні одного зрячого паянця.
Ви кажете про Джерламарела.
Джерламарел не людина. Він просто міф.
Ми не знаємо цього напевне.
Генерале Восс, на наші західні кордони постійно нападають
ґаніти,
а ви просите нас відкрити другий фронт на сході
на основі чуток і пліток.
Зір повернеться.
І перший народ, що підкорить його силу,
підкорить увесь світ.
Раді набридли ці теоретичні аргументи.
Будь-який народ, що дасть у суспільстві місце зрячим,
сіє насіння власного знищення.
І навіть якщо з'являться якісь зрячі люди,
вони будуть страчені як загроза нашій республіці.
Інші народи можуть вважати інакше.
Ми не зазнавали поразок уже 200 років.
І немає причин думати, що це станеться тепер.
Ваше захоплення зором було цікавою стратегічною вправою,
але тепер воно може стати завадою.
Ми повинні зосередитися на заході,
де ґаніти стягують дедалі більші сили.
Громадяни згодні з військовими.
Банкіри згодні з громадянами.
Рада ухвалила рішення.
Дякуємо за службу, головнокомандувачу.
Доброго ранку.
Я заснула.
Мені було жаль тебе будити.
Про що ти думаєш?
Думаю…
що буде, якщо я тебе відпущу.
Можеш піти зі мною.
У мене тут життя, родина, кар'єра.
Навіщо тобі жити там, де тебе можуть стратити за те, яка ти є?
Кажеш так, ніби я зряча й більше ніхто.
Я тривантійська військова.
Я дочка, внучка й правнучка
людей, що побудували Тривант,
які боролися й гинули за нього.
Це тебе не врятує, якщо твоя таємниця вийде на яв.
Ми можемо податися на схід.
Познайомишся з моїм братом.
Може, ми зустрінемо інших таких як ми.
Допоможемо змінити світ.
Ти думаєш, що ми особливі.
Але це не так.
Ми просто… інакші.
Я думаю, ми особливі, тому що інакші.
Якщо зір має повернутися, він повернеться.
Змінювати світ – не наше завдання.
Наше завдання…
за допомогою зору покращувати життя тут.
І як ми це зробимо?
Ну…
спочатку почитай мені.
З радістю.
«Я можу розповісти тобі про свої пригоди,
починаючи з цього ранку, – сказала Аліса трохи несміливо, –
а до вчорашнього дня повертатися не варто,
бо тоді я була іншою людиною».
А це великий воїн… Баба Восс.
Тепер ти вже ніякий не воїн, правда?
Назад!
Лежати!
-Не вставай! -Ти мені носа зламав!
Пане.
Баба Восс.
Чотири дні на дибі.
Я мав би тобі дякувати.
Вибач. Не можу запропонувати нічого міцнішого за воду.
Але… ось.
Мені твій голос знайомий, відьмолове.
Я чую його в кошмарах.
Тамакті Джун.
Ти вбив мою дружину.
Я не виню тебе, що ти бажаєш мені смерті.
Я скоїв багато злочинів проти тебе й твого народу,
але я не вбивав твоєї дружини.
Колись я виберуся з цієї клітки.
І тоді зроблю тобі боляче.
Послухай, це мене вважали мертвим, а не Маґру.
Не смій промовляти її ім'я! Не смій!
Я ніколи б не завдав їй болю. Вона моя принцеса.
Принцеса? Що ти таке кажеш?
Це безглуздя, відьмолове.
Твоя дружина – дочка його величності короля Вольфа Кейна.
Я поклявся захищати її як законну спадкоємицю паянського трону.
Брешеш. Ти брехун.
Спитай себе: навіщо мені зараз тобі брехати?
Тобто моя дружина, на чиїх дітей ти полював від народження, –
кажеш, вона принцеса?
Саме це я й кажу.
А ще я кажу,
що коли вони з королевою покинули мене, вона була цілком жива.
-Іди. -З боку в бік.
Стукай, погойдуючись.
Не відривайся, якщо можеш.
Простягни ціпок уперед.
Усе гаразд. Добре. Далі буде легше, батьку.
Не говори зі мною як з дитиною.
Пусти!
Я знайду шлях без чужої допомоги. Ясно?
Що нам робити?
Він звикне. Дай йому час.
Боже полум'я.
Ти захищало мене від ворогів, відомих і невідомих.
Утіш свою вірну служницю. Зміцни мою рішучість, щоб я стала непохитна.
Я служитиму твоїй волі… …а ти збережи мене, якщо захочеш.
Ваша величносте.
Чорт.
Вибачте, королево.
Лорд Гарлан просить приділити йому хвилинку вашого часу.
Впусти його і йди.
Так, королево.
О, так.
Люблю запах ванни з молоком і лавандою.
Лорде Гарлане,
ваше тяжіння до неформальності надто небезпечне.
Дехто вважатиме це неповагою.
Навпаки.
Я люблю згадувати наше спільне минуле,
моє дитинство при дворі вашого батька.
Ця вірність зв'язує міцніше, ніж стосунки королеви й підданого.
Правда ж?
І це підводить мене до мети мого візиту.
Палаю від нетерпіння.
Дуже сміливо – почати війну одразу після проголошення нової столиці.
-Якщо вам це не до смаку… -Мені не до смаку поразка.
На щастя для вас, ви на боці переможців.
Виходь за мене заміж.
Угу. Не такої відповіді я чекав.
Якщо твоя зарозумілість дивує навіть мене,
мабуть, пора переосмислити світогляд.
Я тобі потрібен. Моя армія, мої люди.
Тобто моя армія й мої люди.
Ти оголошуєш війну найсильнішій державі світу.
Щоб мати хоча б надію на успіх,
тобі потрібна незламна вірність кожного чоловіка й жінки.
У тебе є Пеннса, а буде вся Пайя.
А я думала, вони вже в мене є.
Так.
Можливо, твої піддані помруть, захищаючи законну королеву, але…
Гадаю, вони не ризикуватимуть життям,
захищаючи дитину, яку вони вважають відьмою.
А якщо я вийду за тебе?
Я тут правив ціле покоління.
Як вітчим зрячої дитини, я зможу переконати, кого треба.
Це найкращий спосіб зміцнити твоє становище.
І твоє.
Так, моє теж.
Бо інакше навіщо мені це робити?
Одружися з моєю сестрою.
Будь вітчимом її зрячим дітям.
У неї їх двоє.
Хіба Маґра не заміжня?
Баба Восс мертвий.
Усе одно шлюбні ігри алкенні в наметах
не вважаються шлюбом за паянськими законами.
Навряд чи Маґра погодиться.
Лорде Гарлане, ти недооцінюєш свою привабливість?
Ти з нею поговориш?
Так.
А тепер підійди й стань на коліна перед королевою.
Відчинити браму!
На дві чверті вгору!
Правий.
Ходімо. Не можна тут бути.
Чекай.
Прямо.
Ліворуч, два кроки.
Хлопчик зрячий.
Я сказав: ліворуч!
Ти сказала, що єдина така.
Це таємна програма Едо. Хлопчик – син Джерламарела.
Він навчив його за домовленістю з генералом.
Джерламарел?
І він просто…
віддав хлопчика?
Рен, він дитина!
Він мене теж віддав. Розумієш?
Послав на смерть.
-Ти не помреш. -Ми знаємо, що Едо мене не відпустить.
Ганіво.
Я зроблю все моживе, щоб ти була в безпеці. Клянуся.
Довіряй мені.
Я довіряю.
Іди.
Генерале.
Лейтенант, виведи бранку на вулицю.
Навіщо? Що сталося?
Відведи дівчину вниз. Негайно.
Тато?
Тату!
Вибач. Це все я винна.
Я хотів дати тобі можливість востаннє почути крики дочки…
перш ніж я відправлю її послужити республіці.
Народе Триванту,
дивіться на великого боягуза Бабу Восса.
Убивця!
Минуло 25 зим, відколи він убив Тео Восса,
мого батька,
і втік з міста.
Але тривантійське правосуддя нічого не забуває й не м'якшає,
навіть через тисячу зим.
Ведіть його!
Один раз навколо міста.
Ні, тату.
-Ні! -Убивця!
Боягуз!
-Ганіво! -Ні, ні!
Прошу, ні. Будь ласка.
Генерале, залишіть її зі мною ще ненадовго.
Вона цінне джерело інформації.
Ні, ти вже достатньо попрацювала, Рен.
Крім того, вона дасть нам щось більше за інформацію.
Відведіть бранку до мене додому. Негайно.
Так, пане.
Заберіть її!
Ворушися! Швидше!
Прошу!
Її величність королева Кейн.
Її високість принцеса Маґра.
Прогулянка серед людей? На тебе не схоже.
Жителі Пеннси були надто віддалені від королів.
Треба зробити, що можемо, щоб завоювати їхні уми й серця.
То от що ми тепер робимо. Завойовуємо уми й серця?
Так. Але якщо ти справді хочеш бути корисна,
зроби важливіший, стратегічний хід.
-Стратегічний хід? -Я обіцяла тебе Гарлану за дружину.
Що?
-Що? Ти жартуєш. -Ні.
Її величність королева Кейн.
Тоді ти ще божевільніша, ніж я думала.
Не перебільшуй. Це ділова угода.
Знаєш, що це?
Якісь погано вирізані дари божі.
Це шлюбний браслет, який зробив мій чоловік Баба Восс.
Паянські закони не визнають шлюбів алкенні.
Тобто ти не зраджуватимеш Бабу Восса, навіть якщо він живий.
Ти холоднокровна змія.
Називай мене як хочеш,
але я обіцяла зробити Пайю безпечною для твоїх дітей і я це зробила.
Али ти, здається, не розумієш, що ми ходимо по лезу.
Гарлан має підозри щодо Канзуа.
Ми забрали в нього місто. Якщо не відшкодуємо йому це,
проти нас піднімуть повстання.
Як ти й казала, нам потрібен Гарлан та його контроль над армією.
Поки що.
-Сама виходь за нього. -І зробити його королем?
Поговоримо про це ще раз, коли заспокоїшся.
Ні, не поговоримо.
Єретичка! Королева – єретичка.
Вона любить відьом! Яка гидота!
Спалити відьму!
Спалити її! І всю її рідню!
-Знайдіть їх. -Зараз.
-Спалити королеву! -Спалити її.
Відьма!
Як я й казала, ми ходимо по лезу.
Спалити її!
Ні.
Підвищую на три.
-Блефуєш? -Хочеш перевірити?
Баба Восс?
Ти хто?
Та, кого вб'ють, якщо побачать з тобою.
Прошу, нічого не питай, поки не виберемося звідси.
-Куди ми йдемо? -Я відведу тебе до Ганіви.
-Ти знаєш, де вона? -Так, але треба поспішати.
Про вартових я подбала, але треба піти до наступної зміни.
Баба Восс.
Якщо хочеш вибратися, знадобиться будь-яка допомога.
Я прийшла тільки по тебе.
Я теж хочу добратися до Маґри, як і ти.
Скоро сестра її зрадить,
якщо досі не зрадила.
Думаєш, я тобі довірюся, відьмолове?
Мені знайомий хід думок королеви.
Ти й гадки не маєш, як її шукати.
А якби й мав, її оточують відьмолови. Мої відьмолови.
Я не випущу Тамакті Джуна.
Він піде з нами.
Відпустити тебе – це вже зрада.
Я погіршу своє становище, випустивши генерала відьмоловів.
Тебе повісять лише раз.
Ходімо, або загинемо.
Іди.
Сюди.
Це нічого не змінює.
Щойно ти перестанеш бути мені корисний,
я виріжу твої кишки і згодую їх тобі.
Правильно.
Візьміть зброю охоронців.
Ти дуже швидко ходиш і ледь торкаєшся землі ціпком.
Ти зряча, правда?
Хочеш вір, хочеш – ні, я непогано це приховувала.
Ходімо.
Ганіва.
Не бійся. Це буде не твій дядько Едо.
Якщо опиратимешся… це триватиме довше.
-Трасс! -Носс!
Носс!
Це для Ганіви.
Едо триматиме її десь нагорі.
Розділимося й пошукаймо її.
Тамакті не пускатиме сюди небажаних гостей.
Одного чоловіка для цього мало.
Цей чоловік упорається.
Сходи.
Не бійся.
Я можу бути ніжним.
Ні! Ні!
Ні!
[жестами] Іди прямо. Я перевірю кінець коридору й приєднаюся до тебе.
Усе гаразд.
Вибач мені.
-Я знала, що ти прийдеш. -Вибач.
Я не сама.
Баба Восс просив це передати тобі. Ходімо.
Коли ти пішов, я був молодший
і слабший за тебе.
Але тепер це вже не так.
Чесно кажучи, я думав, ти пручатимешся сильніше.
Як доречно…
що я вб'ю тебе батьковим мечем.
Едо. Пробач мені.
Але, благаю, хай це закінчиться моєю смертю.
Відпусти Ганіву звідси. Прошу.
Перш ніж померти, послухай, брате.
Ганіва проведе решту життя у в'язниці
як племінна кобила,
вона народжуватиме зрячих дітей для моєї армії,
поки її матка буде на це здатна.
А коли вона більше не зможе народжувати…
я переріжу їй горлянку
й викину її труп у ту саму гноярку,
що й твій.
Відійди!
Відійди від нього!
-Ганіва. -Тату.
Усе гаразд?
Ходімо звідси.
Підведи мене до нього.
Якщо ти знову наблизишся до моїх дітей,
я спалю це кляте місто дощенту,
а тебе залишу в живих,
тільки щоб ти встиг відчути запах горілої плоті в себе на обличчі.
Ось і він.
Це і є Баба Восс, якого я знаю!
Нам треба йти.
Тамакті Джун.
Ганіва! Ні, ні.
Ганіво, ні. Він на нашому боці.
Він убив маму.
Послухай мене. Мати жива.
Що?
Про що це ти?
Потім поясню.
А зараз нам треба йти.
Вона в безпеці?
Невідомо. Тому треба довіряти йому.
Ганіво, будь ласка. Послухай мене. Треба йти.
Будь ласка.
Наліво. До східної брами.
Ходімо з нами.
Не можу.
Будь ласка.
Назавжди.
Ганіво!
Іди.
Ганіво!
Коро!
Вона сказала, що я втратила дитину.
Усі простирадла були в крові.
Ти її вбила.
Вона сказала:
«Іноді те, що формується, не може розвинутися. Вона надто слабка».
Королево.
Що ти в мене помістив?
Я зробив те, що ви просили.
Я просила не цього.
Не треба було її вбивати.
Авжеж треба.
Ніхто не повинен знати.
Я оголосила, що в мене буде зряча дитина.
Мене вважатимуть безумною.
Я знову ляжу з тобою.
Я зроблю тобі сильнішу дитину.
Бідолашний хлопчику.
Бідолашний дурний хлопчику.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк