Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Pagaliau atėjo tų raganų!
Dar prieš ateinant čia
turėjome progą juos išduoti,
bet jie jus visus apžavėjo.
Dabar gailėsitės.
Atsikratykime jų!
Tai jie kalti dėl visų pavojų, su kuriais turim susidurti,
todėl jie turi už tai atsakyti!
Visi žino...
Prie upės...
...kad jūs - tikrieji mūsų priešai!
Laikykit juos! Neleiskit pabėgti!
Neleiskit pabėgti!
Mes juos išmainysim į mums paliktas gyvybes.
Aš jį laikau!
Nesiartinkit! Raganius sučiupo mane!
Turim išeiti.
Vesk juos prie upės. Prie upės.
-Tegu eina tie velniai! -Arka!
Mes jais vis tiek greit atsikratysime!
Matal!
Eik.
Eik su jais. Gyvenk.
Aš tave myliu.
Matal.
Ką ji daro?
Liūte?
Aš su jumis.
Paskui mane!
Kofunai.
Kam aš tau?
Paleisk mane.
Jis nusipelno mirties.
Ne.
Jei būčiau tikras velnias, su malonumu nužudyčiau.
Bet mes - ne tokie.
Aš - Tamaktis Džunas.
Vyr. raganų medžiotojas, tarnaujantis karalienei Kein ir pajų globėjams.
Pagaliau, raganų medžiotojau, atvykote mūsų gelbėti.
Klauptis.
Ką?
Visi.
Mainais už savo gyvybes
išduokite man Dželamarelo vaikus.
Mes, alkeniai, esam geri žmonės.
Tylūs žmonės.
Meldžiu...
Medžiotojau, meldžiu.
Tie raganiai išėjo.
Kol neįrodyta priešingai,
jūs - visi raganiai.
Šventas globėjau!
Čia - Geteris Baksas!
Raganiai pabėgo!
Eikite paskui mane!
Palauk. Kelio nebėra.
Ne, mano berniuk. Čia mes leisimės.
Žiūrėk.
Tėti.
Tu tai padarei? Vienas?
Tai, ką gali Dželamarelas, galiu ir aš, tik geriau.
Kas čia? Kas po mumis?
Laisvė, mama.
Tėtis pastatė plaustą.
Sūnau.
Kada tu jį statei?
Kada tik galėjau.
Nustebtum, sužinojęs, kiek visko gali padaryti
iki tol, kol akis atmerki ryte.
Kodėl?
Kaip ir jūs, tikėjausi, jog ši diena neateis.
Bet vis tieki pasiruošei?
Taip. Todėl išgyvensim iki rytdienos.
Ar tarp pabėgėlių
buvo nors vienas statytojas?
Taip. Ir labai nagingas.
Brendam.
-Tėti. -Taip. Aš juos girdžiu.
Duok mano kardą.
Jie - prieky. Iš abiejų pusių.
Plauksim tyliai.
Ieškojau jūsų
visą gyvenimą.
Aš buvau ten, kur jūs gimėt.
Aš girdėjau jūsų verksmą.
Tada ir pasišvenčiau jūsų paieškoms.
Nužudžiau siaubingai daug žmonių, kad jus surasčiau.
Dabar...
Kas toliau?
Čia netoli visas kaimas jūsų gentainių
klūpi ant kelių ir maldauja manęs jų pasigalėti.
Jūs galite juos išgelbėti.
Kalbėkit.
Noriu išgirsti jūsų balsus
pirmą kartą po to, kai girdėjau tik jūsų kūdikišką verksmą.
Praneškite apie save.
Ir aš palydėsiu jus pas jūsų karalienę.
Padarykite tai,
ir jūsų kaimas liks gyvas.
Ne?
Padėkite!
Ne!
-Baba! -Magra.
Palauk, mama.
Ne!
Mama!
Mesk!
Arka!
Kas ten toliau palei upę?
Galim juos vytis?
Aš perdurtas.
Kas ten toliau?
Gal dar gali likti gyvas.
Atviri vandenys, gilūs.
Jie judės greitai.
Tu jų nepavysi.
Padėk man.
Štai. Kad netektų laukti.
Grįžkite į kaimą. Išžudykite visus.
Pasiuntiny!
Žinia karalienei Kein.
Raganiai pabėgo.
Tamaktis Džunas atsiuntė žinią.
Ar jis surado raganius?
Taip. Bet jie pabėgo.
Jie ir vėl nuo jo pabėgo?
-Kaip? -Jis nepaaiškino.
Tada mums teks spėlioti
arba patiems sugalvoti.
Ledi An,
kai Dievo liepsna nudegina jums odą, kaltinate Dievą ar save?
Nei vieno, mano karaliene.
kaltinu tarnaitę, kuri nepridengė manęs.
Nėra ko kaltint dievų. Niekas nekaltina jūsų.
Tačiau ši žinia gali reikšti, jog atėjo metas Tamakčiui Džunui grįžt.
Ne.
Paieškoms Tamakčiui Džunui prireiks daugiau kareivių.
Jūsų didenybe, prašome...
Pasiųskite daugiau kareivių. Siųskite visus.
Tai - tėvai ir motinos,
vyrai ir žmonos,
dukterys ir sūnūs.
Kol jų nebuvo šį laiką, jų šeimos vargo.
Jie pavargo nuo šio... bevaisio kryžiaus žygio.
Jiems neduota to suprasti.
Šventosios mašinos taip pat dejuoja, jūsų didenybe.
Patys dievai jau nebesupranta.
Bet jūs suprantate, ką sako dievai?
Taip! Jie sako: "Pakaks!" Pakaks!
Čia...
Mūsų protėvių namuose.
"Monarchas valdys parlamentą
iki pat mirties."
Aš dar nesergu.
Jūsų didenybe, štai ką kalba pajai.
Kol dulkini juos kaip patiesalus.
Jūs ieškote tų raganių jau kone šimtmetį.
Bet nė vienas nebuvo rastas.
Tam jūs paaukojote mūsų kariuomenę,
išsekinote mūsų iždą.
Bet jokių blogio jėgų įrodymo neradote.
Tiesiog
vyras, kurį mylėjote, jus paliko.
Jie kalba, kad mūsų tautą valdo sudaužyta širdis.
Žinia nuo Dželamarelo.
Šią žinią privalėjau įteikti vaikams, kai jie bus pasirengę mus palikti.
Ši žinutė - akims.
Dar viena staigmena iš Dželamarelo?
Daviau jam žodį.
Kad įteiksiu šią žinią tik tuomet, kai jie bus pasirengę.
Šita - paskutinė jo žinia.
Ir paskutinis mano duotas pažadas jam.
Ar tikrai?
Taip, tikrai.
Nagi.
"Mano brangūs vaikai,
upė - pradžia.
Pirmas žingsnis jūsų ilgoje kelionėje pas mane.
Upe plaukite iki levandų.
Iki didžiojo levandų kelio."
Levandų kelias - egzistuoja.
"Tada Levandų keliu pasieksite Nušvitimo namus.
Ten aš įkursiu naująją karalystę.
Ryškų šviesos spindulį tamsos karalystėje.
Ir vieną dieną jūs ateisite pas mane ir sužinosite tai, ką žinau aš.
Ir paskleisite šias žinias į pačius tamsiausius pasaulio kampus."
-"Regintieji teseka paskui mane." -"...teseka paskui mane."
REGINTIEJI TESEKA PASKUI MANE
Tai ką? Mes turim plaukti upe? Ilgai?
Jis paiks mums ženklus.
-Mums pavyks. -Manai?
Ar turim kitą išeitį?
Mes turim išeitį.
Paklausykite manęs.
Žiūrėkite į mane.
Keliaudami mes
susidursime su vis rimtesniais iššūkiais,
kurie pakeis keliaujančiuosius.
Tokia kelionė...
Tie, kuriems pavyks ją įveikti,
bijau, pasikeis neatpažįstamai.
Kokius atsakymus galima bus sužinoti Nušvitimo namuose,
jei mes nebepažinsime vieni kitų?
Aš paklusiu balsų daugumai, bet privalau jums tai pasakyti.
Mes turime teisę likti gyventi tokiais, kokie dabar esame.
Mes galime pasislėpti nuo Raganų medžiotojo,
kuris dabar pat seka mūsų pėdomis.
Mes galime pasislėpti ten, kur jis mūsų nesuras,
ir gyventi sau paprastai ir ramiai,
visi kartu.
Mama, aš abejoju, ar sužinosiu, kas esu,
jei nesužinosiu savo kilmės.
O šito nesužinosiu, jei nesutiksiu Dželamarelo.
O tu?
Aš nemanau, jog esu gimęs slapstytis nuo pasaulio.
Nemanau, kad noriu būti žmogumi, ignoruojančiu tiesą,
nes bijo jos.
Aišku.
Balsuosime?
Kas už tai, jog išliptume į krantą ir susikurtume prieglobstį?
Čet-čet.
Kas už tai, jog sektume Dželamarelo keliu?
-Čet-čet. -Čet-čet.
Čet-čet.
Liko dar vienas balsas.
-Ne. -Mes - viena gentis, Haniva.
Mes - viena gentis.
Mes.
Tie, kurie nuo pat pradžių laikėmės išvien.
Aš sutinku su Peris.
Dabar mes - vieninteliai, likę iš alkenių.
Lanko Liūtė - mūsų gentainė.
Tie alkeniai ketino įduoti mus Raganų medžiotojui
mainais į savo išsigelbėjimą.
Jie padarė tai, ką padarė.
Bet jie juk mokė tave, maitino,
mylėjo, draugavo su tavim.
Jie persikraustė tam, kad išgelbėtų jus.
Ir pirmai progai pasitaikius jie mus išdavė.
Ant šio plausto mūsų - šeši, ir visi turi balso teisę.
Ne.
Ji čia niekuo dėta.
Haniva.
Aš už tai, kad plauktume upe.
Palaikau Hanivą ir Kofuną.
Arka, Matal, mano motina...
Mes per daug paaukojome, kad sustotume.
Sprendimas priimtas.
Generole.
Sakyk.
Geros žinios, generole.
Žemė toliau gana nelygi, bet įveikiama.
Likusieji galės palaukt ne ilgiau nei pusdienį, kol mes viską išžvalgysime.
Niekas nesustos, kol gyvi būsim
arba kol surasim Dželamarelo vaikus. Aišku?
-Aišku. -Puiku.
Todėl pirmyn!
-Vadinasi, reikia tai padaryti. -Užmušti karalienę?
Pačią deivę?
Kas dar iš jūsų tuo tiki?
Nesvarbu, kuo tikime mes.
Daug žmonių žemesnėse sienose vis dar tuo tiki.
-Jei mes nuversime... -Jų deivę, jie gali sukilti.
-Mes turim kariuomenę. -Labai menką.
Tuomet ne mes turim ja atsikratyti.
Jei net mes bijom tai padaryti, kas išdrįs?
Tam, kad nužudytum dievą, turi turėti dievo palaikymą.
Jos mirtis turi būt nesmurtinė, be kraujo ir ginklų.
Neturi būti jokio žmogaus įsikišimo ženklo.
Tuomet žmonės iš žemesniųjų sienų
išgirs, jog jų karalienę ištiko dievo bausmė.
Jie sakys: "Tai - teisingumas".
Aš - pernelyg gailestinga.
Galėtume pasimelsti.
Aš meldžiu tik tiesos.
Ką girdėjai?
Apie tave šnabždamasi.
Kas? Ledi An? Lordas Diunas?
Taip, ir kiti.
Sakyk vardus.
Visi, mano karaliene.
REGINTIEJI TESEKA PASKUI MANE
-Kodėl tu tai padarei? -Ką padariau?
Neprivalai keliauti ten, kur ir mes.
Jei būtum prabalsavusi prieš mus, tau nereiktų keliauti.
Jų nebėra.
Visų nebėra.
Kur man dėtis?
Vis tiek pasirinkai sunkesnį kelią.
Pavojingesnį. Kodėl?
Gerai nepažįstu nei tavęs, nei tavo sesers.
Ne taip, kaip pažinojau kitus iš mūsų kaimo.
Nes mūsų negalėjai šnipinėti.
Žinau, kad esi šešėlė.
Gal aš ir nežinau visų jūsų paslapčių,
bet kad tavo sesuo - pikta, žinojo visi.
Aš taip balsavau, nes...
Nebėra prasmės, o kovoti man įgriso.
Ji - ne pikta.
Tiksliau, ji pyksta ne ant tavęs.
Jai daug ką tenka išgyventi ir ji stengiasi.
Kartais tai pasireiškia kaip pyktis.
O tau nėra sunku?
Ačiū, kad kalbėjai su manim.
Dabar norėčiau pabūti viena.
Reikia pagalbos?
Taip. Paruošiau gūnias.
-Duok Liūtei. -Gerai.
Čia tau ir Hanivai.
Mums reikia sustoti nakčiai.
Jai reikia pailsėti prie ugnies.
Taip.
Kaip tu?
Ji anksčiau nėra taip su manim kalbėjusi.
Ji ginčydavosi su manim.
Neklausė, daugybę kartų, bet...
Šįkart kažkas atsitiko.
Jei būtume prabalsavę po lygiai, o aš būčiau nusprendęs ne jos naudai,
nežinau, ką ji būtų dariusi.
Mes liepėm jiems gyvent meluojant visą gyvenimą.
Sakėm, kad tiesa apie juos - pavojinga.
Mes patys nežinojom, kad jie tokie.
Iš kur jie galėjo tai žinoti?
Gal kuo toliau plauksim,
tuo laisvesni jie taps.
Jūsų didenybe. Ar jūsų tarnaitė perdavė mano kvietimą?
Perdavė, ledi An, perdavė.
Jūsų didenybe, sveika atvykusi.
Sekso ir paukščių giesmininkų kvapas.
Dieviškas derinys.
Kaip minėjau savo kvietime,
turiu parengusi jums ypatingą malonumą.
Visi, kurie nebuvote pakviesti, išeikite.
Nauja giesmė. Naujas paukštis.
Jūs pirma jį išgirsite šiuose rūmuose.
O kas kartu su manim pasimėgaus šiuo malonumu?
Aš, jūsų didenybe.
Jums leidus.
Žinoma, lorde Diunai. Taip ir maniau, kad jūs.
Manome, kad šį keistą paukštį pas mus atnešė audra.
Mano tinklininkas išgirdo jį giedant obelyse ir sugavo.
Tuomet tas vyras nusipelnė padėkos.
Kaip ir jūs, ledi An. Ir jūs, lorde Diunai už tai, kad pagalvojote apie mane.
Štai mūsų naujas svetys.
Negirdžiu giesmės.
Man sakė, šis paukštelis užgieda tik paimtas į ranką.
Jūs būsite pirma jį paėmusi.
Na...
Tai atidarykite narvelį, lorde Diunai.
Paukščiai prie žmonių paprastai virpa, o šis nevirpa.
Gal jis nebijo.
Ir aš nebijau.
Visi mano parlamento nariai nori mano mirties,
visas supuvęs miestas trokšta mano mirties.
Aš nusprendžiau, jog nemirsiu dėl miesto. Šis miestas mirs dėl manęs.
Jūs - pirmi.
Gerai.
Sukorėme ilgą kelią.
Kol keliausime dieną, nieko mums neturėtų nutikti.
Vienas mūsų turi budėti naktį ir prižiūrėti ugnį.
Pasėdėk su manim,
Mama...
Sakyk. Kaip įsivaizduoji, kokia ji bus?
Kas?
Jis sakė: "Ten aš įkursiu karalystę."
Mes rizikuojame gyvybėmis, sveikata, kad nukaktume ten.
Taigi, sakyk.
Kaip manai, kokia bus toji karalystė?
Na...
Aš įsivaizduoju...
Tai bus vieta, kur galėsim viską prisiminti.
Tai, koks anksčiau buvo gyvenimas.
Ir kuo mes buvom.
Tai...
Tai, kaip panaudoti mūsų žinias, kad gyvenimas taptų geresnis.
Aš įsivaizduoju,
tai bus vieta,
kur galėsiu nebesijausti keistuole.
Kur galėsiu padėti kurti kažką svarbaus,
neslėpdama to, kas esu.
Jei tavo tėvas pastatys karalystę, tu joje būsi princesė.
Aš ne apie tai.
Aš darysiu viską, ką jis man lieps. Kad tik galėčiau padėti.
O kas aš būsiu toje karalystėje?
Karaliene.
Nemanau.
Karalius, turintis viziją,
princas, princesė su vizija.
O aš - be jos.
Tada aš būsiu keistuolė.
Visi sakys, jog aš - silpna.
Aš niekam neleisiu taip sakyti.
Žinau.
Man labai svarbu pasiekti tą vietą.
Tai svarbu ne tik man.
O mums visiems.
Mums ten visiems bus geriau. Aš tikrai tuo tikiu.
Mums visiems reikia pailsėti.
Gerai.
Kofunai, mano kardas dingo.
Mano lanko irgi nėra.
-Magra. -Liūte, patikrink plaustą.
-Čet-čet. -Magra.
-Juk tu turėjai budėti naktį. -Kelkis.
-Mes nemiegojom. -Kelkis.
Tai kaip tai nutiko?
Kažkas vaikštinėjo šalia mūsų, ir nė vienas nepabudo,
-ir tu nematei? -Aš nežinau.
Viskas dingo?
-Padėk man. Mums reikia paskubėti. -Gerai. Eime.
Mes negalim plaukti.
Reikia.
Dingo tik ginklai. Nieko nepakeičiamo.
-Aš pamečiau vieną daiktą. -Eime.
Ką pametei?
Mažą kapšelį. Minkštą. Kumščio dydžio.
Kas tame kapšelyje?
Kai kas labai svarbaus man. Vienintelis dalykas, likęs nuo mano tėvo.
-Mano vienintelis ryšys su juo. -Aišku.
Tai nepakeičiama! Mes turim surasti. Reikia jį surasti.
-Mama, kas ten buvo? -Tai svarbu.
Magra, klausyk...
Gal gali tiesiog...
Neklausinėk, verčiau padėk man jį surasti.
Mano meile, mes be ginklų.
Kas čia buvo šiąnakt, gali grįžti.
O Raganų medžiotojas irgi kažkur tyko.
Jei čia užsibūsime, jis gali mus rasti.
Tuomet turim paskubėti.
Mano tėvas, santykiai su juo. Aš nemoku apie tai kalbėti.
Tai sudėtinga.
Tu tai tikrai turėtum suprasti.
Jei ir turėjau nuo tavęs paslapčių, tai tik saugumo labui.
Jei turėjai nuo manęs paslapčių, tai tik mūsų saugumo labui.
Prašau, padėk man tai suprasti.
Paaiškink man, kodėl rizikuojame vaikų gyvybėmis, nes aš nesuprantu.
Suprantu.
Kas gali būti tokio svarbaus, apie ką net dabar negali pasakyti?
-Aš paieškosiu. -Ne.
Haniva.
Ji žino viską, ko klausi.
Aš surasiu kapšelį.
Jei tai - upių plėšikai, jie jau už pusdienio nuo mūsų.
Jei tai opajolai, jų turėtų būti šimtai.
Tie šimtai nepamatys manęs ateinant.
Ar žinai, kad mums pasisekė, jog pabėgome nuo Raganų medžiotojo?
Labai pasisekė.
Kokia kova be ginklų?
Aš nesakau, kad teks kautis, tėti.
Tas, kas jį paėmė,
nesikaus su manimi, nes nežinos, jog priartėjau.
Be to, mes nežinom, kas jie. Derėtų bent pasistengti...
Aš, regis, žinau.
-Ką? -Regis, žinau, kad paėmė mūsų daiktus.
-Apie ką kalbi. -Pažiūrėk.
Kas ten? Ką jūs matot?
Sakyk. Kas ten?
Sakyk.
Metas, mano karaliene.
Žinia pasklido iš ledi An svetainės.
Susirinko protestuojantys dėl to, kad nužudėte kelis jų mylimus lordus.
Viskas prasidėjo žemesnėje sienoje.
Rūmų sargyba juos dar geba sulaikyti, bet nežinia, ar ilgai tvers.
Mano karaliene?
Kas bus toliau?
Susirinko likę gyvi lordai.
Jei jiems pavyks palenkti minią į savo pusę, nežinia, kas bus.
Tėve, kurio galią jaučiame, bet negalime paliesti...
Aš priimu savo lemtį.
Dėkoju, kad galėjau pasirinkti savo valandą.
Dželamarelai, tu negrįžai, mano meile.
Todėl einu pas tave.
Išvertė Egidija Tučkuvienė