Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Štai kur tu.
Tik pažvelk, kas nutiko.
Ką aš padariau?
Jūsų istorija baigta.
Jūsų visų... Aš ją užbaigiau.
Bet mano tik prasideda.
Lik sveikas, tėve.
Visada tave mylėjau... Nors tu manęs - ne.
Prašau, mano karaliene.
Dievas mus paliko!
Mes - pajai. Mes - šventi. Mes - išrinktieji...
Pirmyn.
Gerai. Šaunuolis.
Žvėris per ilgai miegojo.
Dabar jis pabudo.
Viskas - priešaky...
Viskas, kas svarbu.
Ačiū.
Už ką man dėkoji?
Kad palikai mane vieną.
Kad nespaudei iš manęs atsakymų, kurių negaliu duoti.
Kuo gali būti svarbūs kažkokie niekučiai, duoti tėvo,
kad rizikuotum savo vaikų gyvybėmis, savo vyro gyvybe,
kad susigrąžintum juos?
Neabejoju, jei turi atskleisti daugiau nei jau atskleidei,
pirma pasakytum jiems, o tik po to man.
Tačiau turiu pasakyti,
jog kyla kitas klausimas...
Jau kuris laikas
niekaip negaliu jo nutildyti.
Koks klausimas?
Tądien, kai pasirodei mūsų gyvenime,
ar pameni, kokie buvo paskutiniai Dželamarelo žodžiai man?
Ne.
Jis ištarė: "Būk atsargi."
Tą akimirką, kaip ir daugelį akimirkų po to
maniau, kad jis norėjo pasakyti:
"Būk atsargi su mano mylima moterimi, su kūdikiais, kuriuos ji pagimdys."
Jo žodžiai man buvo kaip uola,
kažkas tvirto, į ką rėmiausi visus šiuos metus.
Tačiau po to, kai išvykome nuo krioklio
šios upės pasroviui,
ėmiau abejoti, ar teisingai supratau jo žodžius.
Ką dar jis galėjo pasakyti?
Tavo vyras su vaikais
išėjo rizikuodami gyvybėmis, tau vos paprašius.
Nė akimirkos negalvoję.
Tu - irgi.
Jaučiu kažką bręstant tavyje nuo pat mūsų šios kelionės pradžios.
Kažkas pasikeitė tavo balse, elgesyje, Magra.
Aš girdžiu grėsmės gaidas.
Kažko tamsaus.
Aš - tas pat žmogus, kurį pažįsti beveik visą gyvenimą.
Aš suprantu tavo sutrikimą ir smalsumą.
Tačiau nedrįsk manyti, jog mano vyrui ir vaikams gresia mirtinas pavojus
dėl mano bloga lemiančių motyvų.
Ar kad esu abejinga jų gerovei.
Duok man ranką.
Pasimelsk su manim,
kad jie grįžtų gyvi ir sveiki.
Tai panašu į pėdsakus.
Kur?
Kažkoks absurdas.
Ką girdite?
Nieko.
Girdžiu tylų gaudesį.
Taip.
Grupės žmonių skleidžiamą gaudesį.
Toje pusėje.
Gaudesį? Kas gaudžia?
Gaudesys.
Kas čia?
Opajolai. Atliekų rinkėjai.
Ten nieko nėra. Vieta, regis, apleista.
Netiesa.
Jie gyvena naktį, o miega dieną.
Tai jie pavogė mūsų daiktus.
Jie tikrai ten.
Tik negaliu pasakyti, kiek jų.
Spėju, jų daugiau nei mūsų.
-Laisvai. -Tai mūsų neišgąsdins.
Taip pat manau, kad ginklų jie turi ne mažiau už mus.
Kad ir kokie svarbūs tie daiktai mamai,
neabejoju, kad ji tikrai nenori, jog dėl jų žūtume.
Aš irgi.
Bet aš galiu įsliūkinti ten nepastebėta.
Niekas niekur neis po vieną.
Aš privalau eiti viena.
Mažiausiai tikėtina, kad mane sučiups.
Įsmuksiu tyliai ir grįšiu.
Pats sakei, jie tikriausiai miega.
Jei pažadinsi nors vieną, visi kiti irgi pabus.
Tada aš nuo jų išsisuksiu.
Mama žinojo, kad bus sudėtinga,
bet vis tiek mus siuntė.
Negi netikėsime, jog ji žinojo ką daro?
Negi manote, kad ji nesugebėjo priimti šio sprendimo?
Tiek to.
Gerai.
Jūs abu būsit netoliese.
Sušuksiu, jei reikės pagalbos.
Aš privalau pamėginti.
Siaubinga mintis.
Derėjo mums ją sulaikyti.
Kaip?
Ji nebūtų mūsų klausiusi.
Nei tu, nei aš nebūtume galėję sulaikyti.
Nemanau, kad tai susiję su mumis.
Manau, kad tada, kai mama paminėjo savo tėvą,
jos ryšį su juo,
Haniva nusprendė tai padaryti.
Gal net nenusprendė. Tiesiog ji negalėjo kitaip.
Viena mintis apie nesantį tėvą,
ryšį su juo,
tiesiog...
Jai to buvo per daug.
Ir aš bijau, kad nebus...
O, ne.
Haniva!
Haniva.
-Ji kvėpuoja? -Taip.
-Kur ji sužeista? -Nematau.
Tėti!
Palauk. Ne. Ne!
Ne. Stok! Tu nežinai, kas jis toks.
Man nusispjaut!
Jam ant krūtinės.
Pačiupinėk.
Kelkis.
Jis mato.
Kaip čia tuščia.
Nuo gimimo girdėjau variklių gaudesį,
griausmą, jėgą...
Prasmę.
Visą gyvenimą buvau į tai panirusi.
Niekada nebuvau nutolusi nuo sostinės, kad jos negirdėčiau.
Galvodavau, kaip skambėtų pasaulis, jei nukeliaučiau...
Toliau.
Pasirodo, jokio garso.
Siaubingai nuobodu.
Klausykite vandens, mano karaliene.
Ir vėjo.
Gali būt, kad jie jums pašnibždės savo paslaptis.
Čia nėra jokių paslapčių.
Jokios informacijos, kuri mane domintų.
Jokių istorijų, kurias galima būtų megzti.
Nei stiprybės, nei baimės.
Nieko.
Ar žmonės iš tiesų gali gyventi,
kai nėra nieko svarbaus?
Spėju, taip, jūsų didenybe.
Gal šiai kelionei to ir reikia,
bet nemanau, kad esu būtent toks žmogus.
Nemanau, kad bent menkiausia dalis manęs yra sutverta tokiam gyvenimui.
Aš išalkau.
Išalkau!
Esu pasirengusi vakarienei.
Radai kiaušinių? Dabar jų metas.
Vežike?
Girdžiu, kaip gęsta laužas. Ar radai maisto?
Vežike, kur tu?
Kurstyk laužą, jis tuoj užges.
Vežike?
Vežike? Atsiliepk, bliamba.
Naire!
Naire.
Turiu visko, ko tik norite.
Aš turiu visko. Žiedų. Dievo kaulo.
Minkštučiai.
Dailūs piršteliai.
Nereikia žiedų.
Nereikia Dievo kaulo.
Mums reikia tavęs.
Naire?
Naire!
Mama, čia mes.
Haniva.
Eikš.
Ar radai?
Ačiū.
Aš girdžiu keturis.
Kas naujasis mūsų bičiulis?
Jį vadina Butsu.
Meškėno kailiai.
Tai jis pavogė mūsų daiktus.
Taip.
Bet jis nežinojo, kas mes ir jis neturėjo kitos išeities.
Leiskite man paaiškinti.
Gerai.
Kai Dželamarelas išėjo,
mus palikęs, kad keliautume į jo pažadėtus Nušvitimo namus,
jis, panašu, iškart pats ten nėjo.
Jis čia liko žiemoti.
Susipažino su opajolais.
Gyveno su jais metus.
Metus?
Bet kai gimė jo vaikas,
jis iškeliavo toliau.
Butsas yra jo vaikas.
Butsas - Dželamarelo sūnus.
Mūsų brolis.
Išėjus Dželamarelui,
opajolai su Butsu ėmė elgtis kaip su vergu.
Privertė jį rinkti atliekas ir vogti.
Pasklidus gandams apie Raganų medžiotoją,
opajolai iškeliavo ieškoti prieglobsčio kitur.
Ir paliko jį čia vieną.
Vaike!
Siūlai pasiimti jį kartu?
Taip.
Be to, kad išgelbėsim jį nuo gyvuliško gyvenimo,
be to, kad jis bus naudingas mums kaip įgudęs karys...
Jis mato.
Tiesa?
Taip, jis mato.
Jūs abu sutinkate?
Kodėl jūs visi tokie?
Jis - mūsiškis. Mes jo nepaliksim.
Aš klausiau to paties.
Išsakiau tokius pačius nuogąstavimus.
Ir?
Jei būčiau ketinęs tai uždrausti, Peris,
tu apie tai jau būtum išgirdusi.
Tiesa?
Ką dar apie jį žinai?
Be to, kad jis - įgudęs vagis.
Ar tu juo pasitiki?
Manimi niekada niekas nesirūpino taip, kaip jūs rūpinatės vienas kitu.
Dėl to
padarysiu viską, ko tik manęs prašysite.
Tuomet tegu eina.
Imkime burti matančiųjų armiją,
kol naujai pašauktieji su malonumu prisiektų ištikimybę
vieninteliam mūsų tarpe esančiam generolui.
Prisiekiu.
Ne. Parodyk mums.
Kokia puiki diena.
Tavo absoliuti tyla man kur kas įdomesnė nei jos visiška tyla.
Pažiūrėsiu, kaip jums perrėš gerkles
už tai, ką šiandien padarėte.
Per dažnai mes su tavimi išsiskiriam,
kas sykį galvoju, jog šis bus paskutinis.
Nebesiskirkime daugiau.
Aš tau daug nepasakojau apie jį...
Apie savo tėvą.
Aš ir neprašiau.
Man niekada nebuvo svarbu, iš kur tu.
Žinau. Kaip ir man apie tave.
Tai jis man atidavė savo mirties dieną.
Šį daiktą jo šeima turėjo nuo seno.
Atrišk.
Visa tai - dėl šito?
Turbūt labai jį mylėjai.
Jis buvo geras žmogus.
Geraširdis, išmintingas.
Manau, jis tave pamiltų.
Neužsimirškime.
Gaila, kad jo nepažįstu.
Gal kada nors papasakosi man apie jį daugiau.
Norėčiau.
Kofunas teisus.
Man metas.
Žinoma.
Tas vaikinas, Butsas...
Tu juk nepasitiki juo?
Kurį laiką nė neketinu kuo nors pasitikėti.
Suprantu.
Tai kodėl ledai jam eiti kartu?
Aš pamalonintas, jog manai, kad mano balsas ką nors lemia.
Aš rimtai.
-Žinau. -Kodėl neuždraudei?
Nes kelionės pabaigoje
jie sutiks savo naująjį tėvą.
Ir aš nenoriu jiems trukdyti to norėti.
Kofunas supranta mūsų sprendimas.
Jis visada toks buvo.
Nepriima jų asmeniškai.
Bet ji...
Nenoriu jos netekti.
To nebus.
Taip.
Myliu tave.
Aš jiems nepatinku, tiesa?
Jie bijo,
yra sutrikę.
Bet jie - geri žmonės. Jie tave pamils.
Ar jie myli tave?
Ko paklausei?
Jie šaukia ant tavęs.
Abejoja tavimi, verčia jaustis maža.
Su manim taip nuolat elgdavosi.
Kodėl jie liepė tau mūvėti kaukę?
Jie sakė, kad aš ne toks kaip jie.
Ne žmogus, o kažkas kita.
Kaukė buvo reikalinga tam, kad to nepamirščiau.
Mano šeima mane myli.
Ne visada supranta.
Bet nė akimirką nesu suabejojusi jų meile.
Taip, kaip buvo elgiamasi su tavim, yra blogai.
Tu nusipelnei geresnio gyvenimo.
Bet patikėk,
tu nuo šiol - vienas iš mūsų.
Su tavim niekas taip nesielgs.
Tavo motina.
Kaip manai, ar jos širdy atsiras vietos dar vienam vaikui?
Nes ji juk myli tave ir tavo brolį.
Tai šiek tiek užtruks.
Jai sudėtinga bus tai priimti.
Bet
mano mama turi didžiausią širdį pasaulyje.
Ji - teisinga.
Ji visada elgiasi taip, kaip yra teisinga.
-Kodėl taip ilgai slėpei savo paslaptį? -Kaip tu tai darai?
Ką?
Nematomai prisėlini prie žmogaus, kuris gali tave pamatyti.
Aš neketinau sėlinti. Gal tu tiesiog neatkreipei dėmesio.
Ar atsakysi į mano klausimą?
Apie ką tu?
Kokia dar paslaptis?
Tu ją taip ilgai slėpei, jog tau tai nebeatrodo paslaptimi.
Kodėl niekas iš alkenių nežinojo,
kad jūs matot?
Žinant visų reakciją į Raganų medžiotojų pasirodymą,
manau, tėvai elgėsi išmintingai
nesakydami jiems to.
Baba ir Magra ilgam įstrigo su alkeniais.
Ir saugojo šią paslaptį, kad apsaugotų jus.
Kažkas panašaus, taip.
Galiu tau pasakyti, ką reiškia stebėti žmones
jiems to nežinant?
Tu gali valdyti jų gyvenimus.
Gali saugoti jų paslaptis.
Gali atskleisti jas priešams.
Gali panaudoti jas prieš juos,
o jie net nesužinos, kas tai padarė,
kaip ir kodėl.
Gali keisti jų gyvenimus.
Gali nutraukti jų gyvenimus
dėl konkrečios priežasties
arba be jokios priežasties.
Taip daro dievai.
Gal tu nežinai, koks tai jausmas,
nes pats nenusprendei prisiimti šios galios.
Tavo tėvai nusprendė tai vietoj tavęs.
O aš žinau.
Įtariu, Dželamarelas irgi žinojo.
Aš šios galios dėka galiu suartėti su sekamaisiais.
Dželamarelas gi
padarė vaiką ir paliko jį.
Kuo visa tai susiję su tavimi?
Gal mane stebina tai, jog tu matai, tačiau pastebi tiek nedaug.
Kur aš?
Kirminų mieste.
Kur aš?
Mano bičiuliai.
Ką jūs man atvedėte?
Aš turiu žirgą. Jį reikia pagirdyti.
Ir aš pavargau. Turiu išsimiegoti.
Aš jojau visą dieną.
Mano subinę reikia ištept aliejais, ir tam man reikia tarnaitės.
Kalbėsiu su tavim tik kai pamiegosiu.
Jūs darote baisią klaidą...
Nuostabūs piršteliai.
Puikiai padirbėjote. Ačiū jums. Ji puikiai tiks.
Šilkverpis - nuostabus padaras.
Nori žinot, kodėl?
Iš pradžių jis būna toks mažas, nekaltas, nepretenzingas.
Tačiau savo trumpo gyvenimo metu
jis sukuria tokią nuostabią ir tobulą medžiagą,
kurios trokšta šio pasaulio turtingieji,
vyrai, perkantys ją sau, savo žmonoms, sugulovėms
ir panaudoja
kam tik išmano.
Tapęs nebenaudingu, paskutines savo gyvenimo dienas
šilkverpis praleidžia liūdname groteske.
Sparnuota būtybė, trokštanti skristi,
tačiau negalinti to daryti.
Tampa pačiu savęs kevalu,
trokštančiu vien mirties.
Tu jį pažinsi būdama čia.
Imsi jį suprasti.
Mano drauge, tau manęs čia visai nereikia.
Gyvenime nesu čiupinėjusi kirmino.
Gal kurį laiką tave tai linksmins,
bet greit tu labai to pasigailėsi!
Tikrai?
Įdomu, kas esi, kad man grasintum.
Delikatūs pirštai, nepratę prie darbo.
Įžūli burna, nepratusi prie smūgių.
Turtinga moteris,
pratusi valdyti pati ar per savo vyrą.
Bet iš kur?
Raganų medžiotojas neseniai čia lankėsi.
Jis čia daug ko klausinėjo,
o jo akcentas man priminė laikus, kai gyvenau Kanzua,
pardavinėdamas mūsų prekes kilmingiesiems su pilnais kapšais.
Tavo akcentas man priminė tuos laikus.
Buvai didikė, spėju.
Gal net tos kalės karalienės patarėja.
Bet nesvarbu.
Čia būsi lygi su visais ar net žemesnė,
nes visko tau teks mokytis nuo pradžių.
Jei sunkiai man dirbsi, gyvensi gerai.
Jei mėginsi pabėgti, toli nenubėgsi, o ir pasekmės bus...
...nemalonios.
Tu - įdomus egzempliorius.
Lauksiu to laiko, kuomet jį teks leisti su tavimi.
Išgirsk mane...
Dželamatrelai.
Dželamarelai.
Kofunai?
Taip. Čia, tėti.
Kaip plaustas?
Jis atšvartuotas, bet įstrigęs.
Kaip tai? Kur įstrigęs?
Upė nuslūgo.
Ką darysim?
Reikia laukti iki ryto.
Ateik.
Bėkit.
Eikš.
Bėkit.
Jie negalės joti čia, tiesa?
Galės. Bet lėčiau.
Girdžiu juos.
-Haniva. -Taip.
Veskis motiną ir Peris, suraskite, kur pasislėpti.
Aš tave myliu. Eik.
Jie - visur.
Tėti, aš su tavim.
Taip, sūnau.
Būkite čia.
Viskas bus gerai.
Magra?
Baba Vosai?
Kur mama? Kas atsitiko?
-Ji pabėgo. -Haniva!
-Haniva. -Ne.
Baba, aš laikiau ją už rankos.
Ją pagrobė?
Ne, ji pati paleido mano ranką.
Ji man sušnibždėjo "Būk atsargi."
Mama?
Mama!
Tamakti Džunai!
Ar girdi mano balsą, Raganų medžiotojau?
Ar girdi mane?
Kalbėk.
Raganų medžiotojau,
ar girdi mane?
Girdžiu negyvos moters balsą.
Tuomet klausyk įdėmiai.
Duok man ranką.
Ir kalbėk.
Būk pašlovinta,
princese Magra
iš Keino rūmų.
Princesę gerbt!
Išvertė Egidija Tučkuvienė