Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Te tu esi.
Skat, kas notika!
Skat, ko es izdarīju!
Tavs stāsts nu ir beidzies.
Jūsu visu... es to izbeidzu.
Bet manējais tikai sākas.
Ardievu, tēvs!
Es vienmēr esmu tevi mīlējusi... kaut arī tu mani nemīlēji.
Lūdzu, manu karalien!
Dievs mūs ir pametis!
Mēs esam Pajana. Mēs esam svēti. Mēs esam izredzēti...
Aiziet, puika!
Labi. Malacis!
Zvērs ir gulējis pārāk ilgi.
Nu tas ir pamodies.
Mums viss vēl priekšā...
Viss, kas ir svarīgs.
Paldies.
Ko tad es izdarīju?
Tu ļāvi man pabūt vienai.
Pārvarēji vēlmi pieprasīt atbildes, kuras, tu zini, es nevaru dot.
Kā kaut kādi tēva doti nieciņi var būt tik svarīgi,
lai riskētu ar savu bērnu dzīvību, ar vīra dzīvību...
lai tikai tos atgūtu?
Esmu droša: ja būtu bijis kas vairāk par to, ko jau esi atklājusi,
tu būtu to izstāstījusi viņiem, pirms stāstītu man.
Tomēr man jāsaka...
ka ir cits jautājums...
ko pēdējā laikā...
nespēju prātā apklusināt.
Kāds jautājums?
Todien, kad tu ienāci mūsu dzīvē...
vai atceries, kas bija pēdējais, ko Džerlamarels man promejot teica?
Nē.
Viņš teica: "Esi uzmanīga!"
Tobrīd un kopš tā brīža
es pieņēmu, ka viņš domāja...
"Esi uzmanīga ar šo sievieti, kuru mīlu, un ar tiem bērniem, kuri drīz piedzims."
Šie vārdi man bija kā klints...
kaut kas pamatīgs, pie kā turēties, visus šos gadus.
Bet viss, kas mainījies, kopš aizbraucām no ūdenskrituma
un devāmies ceļā pa upi...
man liek domāt, vai viņš nav domājis ko citu.
Ko citu viņš būtu varējis domāt?
Tagad tavs vīrs un bērni
neapbruņoti ir devušies briesmās, jo tu tā liki.
Viņi gandrīz nevilcinājās.
Tu arī ne.
Es jūtu, ka tevī kas briest, kopš devāmies ceļā pa upi.
Kaut kas tavā balsī, tavā izturēšanās veidā, Magra.
Kaut kas draudīgs.
Kaut kas tumšs.
Esmu tas pats cilvēks, kuru tu pazīsti gandrīz visu mūžu.
Es saprotu tavu apjukumu un paciešu tavu ziņkārību.
Bet, lūdzu, nesaki, ka mans vīrs vai bērni ir briesmās
manu ļauno nolūku dēļ.
Vai to, ka man nerūpētu viņu labklājība.
Saņem manu roku!
Lūdzies ar mani...
lai viņi visi atgrieztos sveiki un veseli.
Šīs varētu būt pēdas.
Kur?
Tas ir smieklīgi!
Ko jūs dzirdat?
Neko.
Es dzirdu dūkoņu.
Jā.
Vairāki cilvēki, un viņi dūc.
Nāk no tās puses.
Dūc? Kurš dūc?
Dūc.
Kas tas ir?
Opajoli. Maitēdāji.
Tur neviena nav. Izskatās pamests.
Nav pamests.
Viņi ir nomodā pa nakti un guļ pa dienu.
Viņi būs paņēmuši mūsu mantas.
Viņi noteikti ir tur lejā.
Bet nevaru pateikt, cik viņu ir.
Pieņemu, ka daudz vairāk nekā mūsu.
-Protams. -Mēs negriezīsimies atpakaļ.
Pieņemu arī, ka viņi ne tuvu nav tik neapbruņoti kā mēs.
Lai cik nozīmīga arī nebūtu tā jūsu mātes lieta,
esmu drošs, ka viņa negribētu, lai jūs tās dēļ mirtu.
Es arī.
Bet es tur varu ieiet un iziet tā, ka viņi pat nepamanīs.
Viena pati tu nekur neiesi.
Man jāiet vienai.
Man ir lielākās izredzes netikt noķertai.
Es varu ielavīties un izlavīties.
Pats teici, ka viņi droši vien guļ.
Bet, ja vienu pamodināsi, tūlīt būs klāt arī pārējie.
Es no viņiem izvairīšos.
Mamma zināja, cik grūti būs to atrast,
un vienalga lūdza to dabūt.
Vai neticam, ka viņa saprot, ko tas nozīmē?
Vai domājam, ka viņa nespēj pieņemt šādu lēmumu?
Labi.
Jums abiem ir taisnība.
Es pakliegšu, ja vajadzēs palīdzību.
Bet man ir jāmēģina.
Tā ir šausmīga doma.
Nē, mums vajadzēja viņu apturēt.
Kā?
Viņa to būtu darījusi arī mūsu dēļ.
Neviens no mums nespētu viņu apturēt.
Godīgi sakot, nedomāju, ka tam ir kāds sakars ar mums.
Man šķiet, tajā brīdī, kad mamma pieminēja savu tēvu,
viņas saikni ar tēvu,
Hanivas lēmums bija pieņemts.
Zini, tas pat nebija jāpieņem. Tas bija neizbēgams.
Doma par promesošu tēvu,
par iespēju šo saikni atjaunot,
tas bija...
Tas viņai bija par daudz.
Un baidos, ka nebūs...
Ak nē!
Haniva!
Haniva! Haniva!
-Vai viņa vēl elpo? -Jā.
-Vai viņa ir ievainota? -Neizskatās.
Tēt!
Paga! Nē! Paga! Nē, nē!
Nē! Beidz! Tu nezini, kas viņš ir!
Man vienalga, kas viņš ir.
Viņa krūtis.
Patausti! Patausti!
Celies augšā!
Viņš var redzēt.
Te ir tik tukšs.
Es piedzimu skaņā - motori...
pērkons, vara...
nozīme.
Es tajā biju iegremdēta visu mūžu.
Nekad neuzdrošinājos doties tik tālu no galvaspilsētas, ka to nevarētu dzirdēt.
Vienmēr domāju, kā izklausītos pasaule, ja es uzdrošinātos iet mazliet...
tālāk.
Izrādās, ka neizklausās nekā.
Cik neiedomājami garlaicīgi!
Ieklausieties ūdenī, manu karalien!
Un vējā.
Varbūt, ja ieklausīsieties, tie atklās jums savus noslēpumus.
Te nav nekādu noslēpumu.
Te netirgojas ar informāciju.
Nevērpj intrigas.
Ne spēka, ne baiļu.
Nekā.
Vai tiešām tā cilvēki dzīvo...
bez jebkā svarīga?
Droši vien, Jūsu Majestāte.
Šis ceļojums to varētu prasīt,
bet nedomāju, ka man labi izdosies būt tādam cilvēkam.
Neticu, ka pat niecīgākā daļa manī būtu tam paredzēta.
Esmu izsalkusi.
Esmu izsalkusi!
Esmu gatava pusdienot.
Vai atradi olas? Šajā gadalaikā jābūt.
Kučieri?
Dzirdu, ka ugunskurs izdziest. Vai atradi ēdamo?
Kučieri, kur tu esi?
Neļauj ugunskuram izdzist! Tas aizrijas pats ar saviem dūmiem.
Kučieri?
Kučieri? Nolādēts, atbildi man!
Nairī!
Man ir viss, ko vien gribat.
Viss, ko vien gribat. Man ir gredzeni. Man ir Dieva kauls.
Tik mīksta.
Smalki pirksti.
Nekādu gredzenu.
Nekāda Dieva kaula.
Mēs ņemam tevi.
Nairī?
Nairī!
Mamm, tie esam mēs.
Haniva!
Nāc!
Vai tu to atradi?
Paldies.
Es saskaitu četrus.
Kas ir mūsu jaunais draugs?
Viņu sauc par Būtsu.
Jenota ādas.
Šis ir tas radījums, kas paņēma mūsu mantas.
Jā.
Bet viņš nezināja, kas mēs esam, un viņam nebija izvēles.
Ļaujiet man paskaidrot, lūdzu!
Labi.
Kad Džerlamarels mūs atstāja,
atstāja, lai dotos uz Apgaismības namu, kā bija solījis...
šķiet, viņš negāja tur uzreiz.
Viņš apstājās, lai pārlaistu ziemu.
Viņš vērsās pie opajoliem.
Viņš nodzīvoja starp viņiem gadu.
Gadu?
Bet... kad piedzima viņa bērns...
viņš atkal devās ceļā.
Būtss ir šis bērns.
Būtss ir Džerlamarela dēls.
Mūsu brālis.
Kad Džerlamarels atkal bija devies ceļā...
opajoli pret Būtsu izturējās kā pret vergu.
Lika viņam vākt atkritumus un zagt.
Kad izplatījās ziņas, ka apkārtnē klīst raganu mednieks,
opajoli devās prom, lai būtu drošībā.
Viņu tie pameta, lai tiek galā pats.
Bērns! Bērns!
Vai gribi teikt, ka mums viņš jāņem līdzi?
Jā.
Nerunājot par to, ka viņam jāpalīdz, lai pret viņu neizturētos kā pret dzīvnieku...
nerunājot par to, ka viņš mums ir ieguvums - prasmīgs cīnītājs...
Viņš var redzēt.
Vai ne?
Jā, viņš var redzēt.
Jūs abi, vai esat vienisprātis?
Kāpēc visi tā izturas?
Viņš pieder pie ģimenes. Mēs viņu nepametīsim.
Es uzdevu tos pašus jautājumus, ko jūs.
Es paudu tās pašas bažas.
Un?
Un, ja es tam neļautu notikt, Perisa,
domāju, tu to no manis jau būtu dzirdējusi.
Pareizi?
Ko vēl jūs par viņu zināt?
Bez tā, ka viņš prot zagt.
Vai jūs viņam uzticaties?
Par mani neviens nekad nav rūpējies, kā jūs to darāt.
Lai to varētu piedzīvot,
es darīšu visu, ko teiksiet.
Tad lai viņš nāk.
Sāksim veidot paši savu armiju no redzīgajiem...
ja vien jaunie kareivji būs gatavi zvērēt uzticību
vienīgajam ģenerālim, kas starp mums ir.
Es zvēru.
Nē. Parādi mums!
Tik brīnišķīga diena!
Tava pilnīgā klusēšana man šķiet daudz interesantāka par viņas pilnīgo klusēšanu.
Ziniet, es būšu klāt, kad jums pārgriezīs rīkli,
un atgādināšu, cik lielu kļūdu jūs šodien esat pieļāvušas.
Pārāk daudz reižu esmu šķīries no tevis...
un raizējies, ka tā var būt pēdējā.
Nekad tā vairs nedarīsim!
Es neesmu tev neko daudz stāstījusi par viņu...
par savu tēvu.
Es neesmu tev prasījis.
Man nekad nav bijis svarīgi, no kurienes tu nāc.
Es zinu. Man tāpat ir ar tevi.
Šo viņš man iedeva tajā dienā, kad nomira.
Tas piederējis viņa ģimenei kopš seniem laikiem.
Atver!
Tas viss dēļ šī?
Tu viņu esi ļoti mīlējusi.
Viņš bija ļoti labs cilvēks.
Laipns, gudrs.
Domāju, ka tu viņam būtu paticis.
Pārāk neaizrausimies!
Kaut es viņu būtu pazinis!
Varbūt kādreiz vari par viņu pastāstīt vairāk.
Jā, labprāt.
Kofunam taisnība.
Man jāsāk kustēt.
Protams.
Tas puika, Būtss...
Tu taču viņam neuzticies, vai ne?
Kādu laiku es nedomāju uzticēties nevienam svešiniekam.
Skaidrs.
Tad kāpēc tu to atļāvi?
Tu man glaimo, domājot, ka man bija izvēle.
Es runāju nopietni.
-Zinu. -Kāpēc tu to neaizliedzi?
Jo šī ceļojuma beigās...
viņi satiks jaunu tēvu.
Es nevaru piedāvāt jaunu iemeslu, lai viņi gribētu mani.
Kofuns saprot, kādas ir mūsu izvēles iespējas.
Viņš vienmēr ir sapratis.
Neuztver viņus personiski!
Bet viņa...
Es negribu viņu zaudēt.
Tu nezaudēsi.
Jā.
Mīlu tevi.
Es viņiem nepatīku, vai ne?
Viņi baidās...
un ir apjukuši.
Bet viņi ir labi cilvēki. Viņi mainīs savas domas.
Vai tu viņiem patīc?
Ko tu teici?
Viņi kliedz uz tevi.
Viņi apšauba tavus vārdus, noniecina tevi.
Manējie tā vienmēr izturējās pret mani.
Kāpēc viņi tev lika valkāt masku?
Viņi teica, ka neesmu kā viņi.
Ka esmu nevis cilvēks, bet kas cits.
Teica, ka maska man to atgādinās.
Mana ģimene mani mīl.
Viņi ne vienmēr saprot.
Bet es ne mirkli neesmu šaubījusies, vai viņi mani mīl.
Tas, kā pret tevi izturējās, ir nepareizi.
Tu esi pelnījis ko labāku.
Bet es tev apsolu...
Tu tagad esi viens no mums.
Pret tevi nekad vairs tā neizturēsies.
Tava māte.
Vai domā, ka viņa spēs mīlēt vēl vienu bērnu
tā, kā jau mīl tevi un brāli?
Tas var prasīt laiku.
Viņai tas ir sarežģīti.
Bet...
manai mammai ir plašākā sirds no visiem, ko esmu satikusi.
Viņa rīkosies pareizi.
Viņa vienmēr rīkojas pareizi.
-Kāpēc glabāji savu noslēpumu tik ilgi? -Kā tev tas izdodas?
Kas tad?
Pielavīties cilvēkiem, kuri redz, kā tu pielavies cilvēkiem.
Es nepielavījos. Varbūt tu vienkārši nepievērsi uzmanību.
Vai atbildēsi uz manu jautājumu?
Par ko tu runā?
Kādu noslēpumu?
Esi glabājis to tik ilgi, ka pat nezini, ka tas ir noslēpums.
Kāpēc neviens no alkeniešiem nezināja...
ka vari redzēt?
Ņemot vērā to, kā visi reaģēja, kad uzradās raganu mednieks,
domāju, mani vecāki rīkojās gudri,
neuzticot viņiem šo informāciju.
Baba un Magra bija iestrēguši pie alkeniešiem.
Domāju, viņi turēja to noslēpumā, lai jūs abus pasargātu.
Jā, apmēram tā.
Drīkstu tev izstāstīt, kā tas ir - novērot cilvēkus,
kuri nezina, ka tu viņus novēro?
Viņi ir pilnīgi tavā varā.
Tu vari glabāt viņu noslēpumus.
Tu vari izpaust tos ienaidniekiem.
Tu vari viņiem uzbrukt...
un viņi nekad neuzzinās, kurš to izdarīja,
kā izdarīja un kāpēc.
Tu vari mainīt viņu dzīvi.
Vari izbeigt viņu dzīvi...
jebkāda iemesla dēļ...
vai bez jebkāda iemesla.
Tā dara dievi.
Tu varētu nezināt, kāda ir šī sajūta,
jo nekad neesi izvēlējies šo varu pār cilvēkiem.
To tavā vietā izdarīja vecāki.
Bet es zinu.
Un man ir aizdomas, ka arī Džerlamarels to zina.
Mani tas satuvināja ar tiem, kurus ēnoju.
Džerlamarels...
Viņš radīja bērnu pie viņiem un pameta.
Bet kāds tam visam sakars ar tevi?
Varbūt man šķiet jocīgi, ka esi redzīgs, bet saskati tik maz.
Kur es esmu?
Tārpu pilsētā.
Kur es esmu?
Manas draudzenes!
Ko esat man atvedušas?
Man ir zirgs. Tam vajag ūdeni.
Esmu nogurusi. Gribu gulēt.
Esmu jājusi visu dienu.
Man vajag eļļu manai pakaļai un kalponi, kas to ieziež.
Kad izgulēšos, es ar jums parunāšu.
Esat pieļāvuši kļūdu.
Smalki pirksti.
Esat labi pastrādājušas. Paldies. Viņa būs... perfekta.
Zīdtārpiņš ir apbrīnojams radījums.
Gribi zināt, kāpēc?
Sākumā viņš ir tik mazs, tik nevainīgs, tik pieticīgs.
Bet savas ļoti īsās dzīves laikā
viņš rada materiālu, kas ir tik skaists, tik izcils,
ka pasaules bagātākie vīri,
vīri, kas gan sevi, gan sievas un konkubīnes varētu saģērbt,
kā tik sirds kāro,
izvēlas... šo.
Un, kad viņa dzīve ir galā, kad viņš vairs nav derīgs,
viņš pavada savas dienas skumji groteski.
Spārnots radījums, kam ir dziņa lidot,
taču nav šādas spējas.
Atlikusi tikai čaula. Viņš ir izlietots,
alkst pēc nāves.
Tu viņu te labi iepazīsi.
Tu viņu sāksi saprast.
Mans draugs, tu mani te negribi.
Nekad mūžā neesmu saskārusies ar tārpu.
Jā. Varbūt kādu laiku tas tevi uzjautrinās.
Bet drīz tu to nožēlosi!
Vai tiešām?
Nez kas tu varētu būt, ja apgalvo ko tādu.
Smalkas rokas, kas nav radušas pie darba.
Nekaunīga mute, kas nav radusi, ka pa to sit.
Bagāta sieviete...
radusi izrādīt varu vai, iespējams, vīra varu.
Bet no kurienes?
Nesen te cauri gāja raganu mednieka kampaņa.
Kad viņš prasīja informāciju,
viņa akcents man atgādināja par laiku, ko pavadīju Kanzua,
pārdodot mūsu preces augstdzimušajiem, kam bija nauda, ko notriekt.
Tavs akcents atsauc tās pašas atmiņas.
Dižciltīga sieviete, es pieņemu.
Varbūt pat padomniece tai kucei karalienei.
Bet tas nav svarīgi.
Te tu būsi tāda pati kā pārējās vai varbūt pat zemāka,
jo viss būs jāmācās no paša sākuma.
Ja manā labā smagi strādāsi, tu dzīvosi labi.
Ja mēģināsi aizbēgt, tālu netiksi un sekas būs...
nepatīkamas.
Tu esi interesanta.
Jau gaidu to laiku, ko varēsim te pavadīt kopā.
Uzklausi...
Džerlamarel!
Kofun?
Jā! Te, tēt.
Vai laiva ir ūdenī?
Enkurs pacelts, bet tā ir iestrēgusi.
Kā tas ir "iestrēgusi"? Kur iestrēgusi?
Iestājies bēgums.
Ko darīsim?
Būs jāgaida līdz rītam.
Nāc!
Skrien!
Nāc!
Skrien!
Viņi taču nevar izjāt te cauri, vai ne?
Var. Bet tas viņus aizkavēs.
Es viņus dzirdu.
-Haniva! -Jā?
Paņem mammu un Perisu un atrodi viņām patvērumu!
Es tevi mīlu. Ej! Ej!
Viņi ir visur.
Tēt, es būšu ar tevi.
Jā, dēls.
Palieciet šeit!
Viss būs kārtībā.
Magra?
Baba Vos!
Kur mamma? Kas notika?
-Viņa ir prom. -Haniva!
-Haniva! -Nē.
Baba, es turēju viņu aiz rokas.
Viņu sagūstīja?
Nē, viņa atlaida manu roku.
Viņa man iečukstēja: "Esi uzmanīga!"
Mamma?
Mamma!
Tamakti Džun!
Vai dzirdi manu balsi, raganu medniek?
Vai dzirdi mani?
Runā!
Raganu medniek...
vai dzirdi mani?
Es dzirdu mirušas sievietes balsi.
Tad klausies tuvāk!
Paņem manu roku!
Un runā!
Esi sveicināta...
princese Magra...
no... Keinu nama.
Izrādiet godu!
Tulkojusi Inguna Puķīte