Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Dorian Starší kdysi řekl...
„Zvuk, který lidskou mysl znepokojuje ze všeho nejvíce, je ticho...
...ve chvílích, kdy očekává pláč.“
Ticho ve chvíli zrození, ve chvíli příchodu zničujících zpráv.
Ticho ve chvílích, kdy tělo trpí nepředstavitelnou bolestí.
Můžeš na sebe být hrdá.
Tvůj vzdor je obdivuhodný.
Někdo jiný na mém místě by se jím mohl nechat zlomit...
...přemožen lítostí, která by nahlodala jeho odhodlání...
...a tak dále.
Aby bylo jasno, takový člověk by byl zbabělec.
Proto jsem na tomto místě já, a ne někdo takový.
Ještě osm prstů...
...a začneme těmi na nohou.
Bude to trvat celé dny, dokud mi neřekneš, kde je má královna.
Zjistil jsem, kde královnu drží.
Nebudou náš příchod čekat.
Je to několik dní cesty rychlou chůzí.
Družina se už připravuje k odchodu.
Zbývá ještě vyřešit pár věcí.
„Vyřešit“?
Zaprvé, ten chlapec.
Pomohl nám najít dva Stíny a za to jsem vděčný.
Ale...
...rád bych věděl, jak to udělal.
Není tvůj syn.
To mi bylo jasné už ve chvíli, kdy ho k tobě přivedli.
Ale také vidí, je to tak?
Ano.
Další dítě Jerlamarela...
...ale s jinou ženou.
To sis nezasloužila.
Není to vina toho chlapce a bez něj bys byl ztracený.
Jsem věrostrážce, Maghro, a mám čarodějníka přímo ve svém stanu!
Vina mě nezajímá. Nemohu ignorovat, kým je.
Ale můžeš!
Patří ke mně.
Je pod mou ochranou. A já jsem dcera krále.
Co dalšího chceš řešit?
Zda půjde s námi.
„Půjde s námi“?
Na pochod se vydá celá armáda. Nenechám tě tady.
Nepřichází v úvahu. Nepůjdu, dokud nenajdu svou rodinu.
Ani po několika dnech nemáme žádné stopy.
- Slíbil jsi to! - Slíbil jsem hledat.
Pokud vím, to jsem dodržel.
Nech tu tedy několik mužů. Budu hledat dál.
Nemám v této věci na výběr a ty taky ne.
Chlapče...
O zabíjení jsem toho zapomněl víc, než ty kdy budeš vědět.
Pokud si myslíš, že ti tvůj zrak dává rovné šance...
...mýlíš se.
Zůstaň v klidu.
Nikdo tu nežije. Nic nám tu nehrozí.
K zajištění bezpečí mi stačí pár vojáků.
Maghro, královna je v nebezpečí.
Možná je vězněna. Možná je mrtvá.
Nevíme, kdo království vládne.
Jestli vůbec někdo.
Než se tvá rodina ujala vlády, prošli jsme temnými časy.
Nekonečné spory, křivdy, osobní msty.
Když jim nepovládne Kane, znovu si půjdou po krku.
A ty jsi příští právoplatný vládce z rodu Kaneů.
Nechám tu skupinu vojáků, aby dál pokračovali v pátrání.
Ale co se týče tvé přítomnosti zde...
...ani jeden nemáme na výběr.
Ty velíš vojákům, co tu zůstanou?
Ano, Výsosti. Velím čtyřem mužům.
Osm by bylo lepší.
Dobrá.
Chápeš, jak důležitý je tvůj úkol?
Jistě, paní.
Moje rodina je můj život.
Ano, paní.
Promluv si se svým otcem.
Nechce mě vůbec poslouchat.
Právě proto s ním musíš mluvit.
Proč já?
Nezáleží na tom, kdo promluví první, Haniwo.
Ale je to jediná cesta vpřed.
Podle tebe je to snadné.
Však taky je.
Musíš přerušit mlčení, dokud můžeš.
Proč jsme zastavili?
Utáboříme se tu na noc. Váš otec šel na průzkum.
Jak je to daleko?
Co?
Páni.
Nevím, jestli mám cítit úlevu, nebo zklamání, že jsme to našli.
Řeknu to ostatním.
Domov.
Jak mohla královna, která nevychází z paláce,
skončit vedle cesty jen se služebnou a kočím?
Myslíš, že ji někdo zradil?
Napadá mě hned několik možností.
Ale nechci o tom přemýšlet.
Měla nepřátele.
Jako každý vládce.
Někteří jich mají víc.
Je jako moje matka. Nebo to snad nevíš?
Jejich tvář, hlas i jejich dech.
Matka zemřela, když jsem byla malá, ale už tenkrát jsem to věděla.
Obě byly úplně stejné.
A když zemřela,
připadalo mi kruté, že kdykoliv byla poblíž moje sestra...
...její hlas, vůně i dotek...
...ve mně znovu probudily žal ze ztráty matky.
Můj otec se musel cítit podobně.
Proto jí asi nedokázal vzít to jediné,
na čem jí tak záleželo.
Právo prvorozeného dítěte.
Nesu jí jídlo, jak jste chtěl.
Říkej jí klidně jejím titulem. Nemá tady žádnou moc.
Nesu královně jídlo, jak jste chtěl.
Dobrá.
Pořád ti to není dost dobré?
Slyšel jsem zvěsti o tvé tvrdohlavosti až na hranici sebezničení.
Napřed se mi zdály nedůvěryhodné, nepatřičné.
Ale teď...
Dávám ti možnost některé z nich vyvrátit či potvrdit.
Prý jsi zabila své milence za to, že ve spánku chrápali.
Služebníky, protože se ti nelíbil jejich pach.
Nechala jsi vyříznout jazyk mladé služebnici,
která tě neuspokojila dost rychle.
Chceš něco z toho vyvrátit, nebo se k tomu hlásíš?
Znáš pravidla.
Když zazvoní zvonek, jak víme, že se nesnažíš uprchnout?
Když zazvoní zvonek, musíme reagovat.
Když zazvoní zvonek, budeš trpět.
Až do zaplacení výkupného
jsi vzácný majetek, na který musím dávat velký pozor.
Přestaň odporovat.
A pojď pokračovat v konverzaci.
Všechny ty historky zní zajímavě...
...ale ta, která mě obzvlášť zaujala, se týkala konkrétního muže...
...který ti zlomil srdce a opustil tě.
Haniwo.
To, co jsem ti řekl...
Já vím.
- Bylo to, protože... - To je v pořádku.
- V té jeskyni... - Já to chápu.
Určitě?
Jo.
Co myslíš, že je před námi?
Měla bys tlumit svoje očekávání.
Zapomeň na to, co o něm víme.
Zapomeň, že nechal syna napospas násilníkům,
až se z něj stalo zvíře.
- Nevíme, co se přesně sta... - Máma si tohle nepřála.
Kdykoliv o něm mluvila, bylo to vždy ve smutku.
Kdykoliv o něm mluvila, bylo z toho cítit varování.
Musela k tomu mít důvod, Haniwo.
Nepřipadá ti zvláštní, že nám ho nikdy neřekla?
Nevím...
...co se mámě honilo hlavou.
Ale vím, že ho milovala.
A to taky musí mít svůj důvod.
Slyšel jsi to ve spánku.
To je sova?
Ne. To je člověk.
Jsme v nebezpečné zemi, kde nevládne žádný zákon.
A ty nejsi v plné síle.
Nic mi není.
Vědí to děti?
Nemusí to vědět.
Vždycky vědí víc, než si myslíš.
Mluvila s tebou Haniwa?
Proč?
Drží v sobě něco...
...co nedokáže vyjádřit slovy...
...a děsí ji to.
Truchlí.
Kofun taky.
Ale jeho ta temnota nepohltila.
Každý z nich je jiný a potřebují jiné věci.
Zrovna od tebe bych čekal, že jejím potřebám porozumíš.
Co tím myslíš?
Pamatuješ, když jsem k vám poprvé přišel?
Kolik vzteku a běsů jsem v sobě měl?
To proto, že jsem se bál.
Bál jsem se ti důvěřovat...
...bál jsem se uvěřit, že jsem skutečně unikl.
A pamatuješ, co jsi mi řekla?
Že jestli mi rozbiješ další věci,
zabiju tě ve spánku.
Ano. A potom...
...co jsi udělala potom?
Posadila ses ke mně a čekala, dokud jsem nezačal volně dýchat.
Dokud jsem nepochopil, že nejsem sám.
Haniwa neví, co se děje.
Má před sebou nejistou budoucnost...
...ztratila matku a má se setkat s novým otcem.
Dám jí prostor, který potřebuje.
A ujistím ji, jako tenkrát ty mě, že není sama.
Co se děje, Paris?
To už není levandule.
Cítím smrt.
Je to staré pár dnů, možná týdnů.
Je to člověk?
„Zde začíná nový svět.
V jeho lůně sídlí nový bůh.
Pokud vstoupíte, budete viděni.
Pokud vstoupíte, budete souzeni.
Pokud vstoupíte, najdete smrt.
Pokud vstoupíte, budete viděni.“
Jerlamarel.
Zešílel.
Možná ne.
Možná jen dává najevo,
že jeho práce je důležitá a nechce návštěvníky.
Já nevím, Paris.
Vy sami víte, jak nebezpečné je v tomto světě mít zrak.
Kolik úsilí to člověka stojí, aby to utajil.
Souhlasím s Paris.
Když už jsme sem došli, tohle nás přece neodradí.
Chci, abyste oba našli to, kvůli čemu jsme sem přišli.
Chci zjistit, kvůli čemu jsme tolik obětovali.
Pro co jsem obětoval svoji ženu.
Chci to vědět.
Pojďte.
Alespoň jdeme správným směrem.
Kofune.
Budeme pokračovat vpřed.
Viděl jsem čtyři stráže.
Tady u brány.
Dva další...
...procházejí mezi řadami dělníků.
A jeden u druhého okna.
Dělníci mají každý své vyhrazené místo? Pohybují se jen stráže?
Ano. A svou přítomnost ohlašují klepáním holí.
Jakou mají stráže obuv?
Jaké boty? Kožené? Dřevěné?
Asi kožené.
A víš, kde je královna?
Nevím, jak vypadá.
Vzadu jsem viděl zakrvácenou ženu.
Zakrvácenou? Ale živou?
Nevím.
Víš to tedy jistě? Čtyři stráže s rozestupy?
Tak jsem to viděl.
Tak jsi to viděl.
Jako by zrak byl jistotou správnosti.
Se svými muži máš přece jasnou přesilu.
Jakmile nás uslyší nebo vycítí,
jakmile spustí poplach, je konec.
Jestli ji chceme najít živou,
nesmí se o nás dozvědět, dokud jsou stráže naživu.
Jeden člověk je musí zabít jednoho po druhém.
Já to zvládnu.
Potřeboval jsem tvoje oči, čarodějníku, ne názor.
V sázce je budoucnost království.
Moje důvěra v tebe má svoje hranice.
Leda bys mu, Maghro, věřila ty.
Radši se neptám.
Sestavte předsunutou skupinu. Domlouváme se beze slov.
Promluvím až já, a to ve chvíli, kdy vás budu moct zavolat.
A když nezavoláš?
Pak jsem selhal a královna je mrtvá.
Pak spálíte všechno na popel,
dovedete princeznu do Kanzuy a uvedete ji na trůn.
K tomu jsem nedala souhlas.
Pokud na to dojde, nebudeš muset.
A čekáš, že na to dojde?
Ne.
Řezači! Pojď honem sem!
Stráže.
Je tu nějaký vetřelec!
Vstávej, čubko.
Můj nůž.
Myslíš, že bych jí řekla, kdo jsem, kdybych neměla plán?
Veličenstvo?
Královna je tady.
Proč nemluví?
Jsem tak unavená.
To nic. Už jste v bezpečí.
Jak se to stalo?
Jak vás dostali?
Musela jsem odejít.
Někdo vás zradil. Kdo?
Bylo jich příliš.
Brzy se zotavíte a vrátíme se do Kanzuy.
Napřed ale přijde léčitel.
Tady je.
- Opatrně. - Samozřejmě.
Neznáme se?
Je mi líto, co se ti stalo.
Neměla bys odcházet, Maghro.
Dokud neuslyšíš tu novinu.
Jakou, Veličenstvo?
Zradili mě úplně všichni.
Tvrdili, že mají bohy na své straně.
Když ve své snaze neuspěli, měla jsem na výběr.
Mohla jsem tomu kacířství přihlížet...
...nebo odpovědět svým vlastním.
Co to znamená?
Chceš mě dopravit zpátky do Kanzuy?
Už neexistuje.
Naše moc mnoho let závisela na spolehlivosti strojů pod našima nohama.
Když fungovaly, lid nás zbožňoval.
Když nefungovaly, bylo to naopak.
Nechci být královnou jen díky tomu, že stroje zrovna fungují.
Chci být královna, protože jí jsem.
Takže se stalo toto.
Přehradu si vzali bohové.
Ve své zlobě ji zničili
a spolu s ní i skutečné kacíře.
Slabochy, sobce, zpátečníky.
Ale mě žít nechali.
Jen mě.
To tys ji zničila.
Všichni mí vojáci...
Po 20 let ti sloužili na základě slibu, že se jednoho dne
budou moci vrátit domů k rodinám.
Tato naděje jim umožnila přežít...
...nespočet bitev,
strádání a hrůz.
A tys to všechno zničila.
Udělala jsem, co bylo třeba.
Zachránila jsem naši dynastii.
Mám snad jít
a říct mým mužům, že jejich rodiny zemřely pro záchranu dynastie,
a čekat, že mě dál budou poslouchat na slovo?
Tvým mužům?
Mým mužům.
Udělají, co řeknu...
...protože jsem jejich královna.
Poprvé po dlouhé době se domnívám...
...že nastal čas k jistému přehodnocení.
Počkat.
Co je?
Proč zastavujeme?
Něco se mi nelíbí.
- Co je před námi? - Horský průsmyk.
- Dá se obejít? - Jinou cestu nevidím.
Paris.
Signály jsou nejednoznačné.
Cítím nebezpečí.
Ale nevím jistě, kde leží.
Možná protože tu žádné není.
Najdeme jinou cestu.
Tím ztratíme celé dny.
- Říkám, že půjdeme jinudy. - Nic tady není.
Kofune, řekni mu, že tady nic není.
Nic nevidím, tati.
- Půjdu. - Počkej.
Kde na nebi je Božský plamen, Kofune?
Už zašel za horu.
K čemu potřebuješ slunce?
K ničemu. Chci jen zjistit,
kdy padne tma a vy budete k ničemu.
Babo.
Zvukové pasti.
Ukaž mi je.
Dobře.
Běž.
NEHÝBEJ SE.
JE TAM LUK S ŠÍPY. POTŘEBUJEME JE.
CO TO DĚLÁŠ?
DOKÁŽU JÍT POTICHU. VY NE.
- Ne, Haniwo! - Nestřílejte!
Ty jsi Haniwa?
Ano.
A ty, co jsi křičel...
Jak se jmenuješ?
Kofun.
Děti Jerlamarelovy,
za těmito stromy je most.
Přes něj dojdete do Domu osvícení.
Je v něm léčitel?
Vy jít nemůžete.
Teď jsi řekl, že můžeme.
Do Domu osvícení mohou jen Jerlamarelovy děti.
To je jediné pravidlo.
Řekni Jerlamarelovi, že jsme tady. Pochopí to.
Jen Kofun s Haniwou mohou projít.
Poslouchej...
Chlapče.
Platí tu jediné pravidlo.
Řekni Jerlamarelovi, že jeho děti šly tak dlouhou cestu,
ale odmítly jít dál!
Nemůžeme jít zpátky.
Co to říkáš? Musíme.
- Potřebuje vyléčit. - Bude s ní otec a Paris.
Může se jí ujmout jiný kmen.
To přece nejde. Nenecháme ji tu.
Nepotřebuje nás všechny.
- Zůstaneme pospolu. - Kofune.
- Dost. - To je šílené.
Dost už.
Poslouchejte mě.
Haniwo, Kofune,
tahle dlouhá cesta náš stála příliš mnoho, než abychom to vzdali.
Hodně jsem nad tím přemýšlel.
Nepřipouštěl jsem si to, ale Paris má pravdu.
Každé dítě jednou dojde k mostu, který musí přejít samo.
Co čem to mluvíš?
Když jste se narodili, chránil jsem vás s mečem v ruce na zdi
a to byl můj úkol až doteď.
Každý otec chrání svoje děti.
Ale musí také vědět, kdy své děti musí nechat jít,
aby si našly vlastní cestu.
- A ten čas teď nastal. - To není pravda.
Řekni mu, Haniwo, že to není pravda.
Je to pravda, Kofune.
On a my nežijeme ve stejném světě.
Vždycky to tak bylo.
Nikdy si skutečně vzájemně neporozumíme.
Věděl to, a proto nás sem přivedl.
Proč to děláš?
Protože jsem váš otec.
Tati.
Holčičko moje.
Mýlíš se.
Nežijeme v jiném světě.
Ty a tvůj bratr
jste ten jediný svět, ve kterém jsem od vašeho narození žil.
Mé děti, jsem slepý jako většina.
Ale vás vidím dobře.
A nikdy nepřestanu.
Ale měl jsem pravdu.
Nastal den, kdy se musíte setkat se svým otcem.
Ty jsi náš otec.
Mám tě rád, chlapče.
Uvidíme se ještě někdy?
Ano.
Bow Lion.
Jen to štípne.
A je to.
Dobře.
Nezapomeňte na svou matku.
Ochraňujte se za každou cenu.
- Tati. - Přestaň, Kofune.
Zůstane sám.
Bude s ním Maghra.
A teď bude mít i vás.
Budu s ním i já.
Poslouchej svou sestru.
Ona ví.
A teď...
...mě oba dobře poslouchejte.
Dar zraku může oslepovat.
Jerlamarel... je váš otec...
...a vidí.
Ale není bůh, stejně jako vy nejste bozi.
Pokud máte vystavět nový svět...
...nezapomeňte na svou matku.
A na Babu Vosse, který vás toho tolik naučil.
Postavte nový svět pro lidi, co vidí, i pro ty, co nevidí.
Ale bez bohů! Rozumíte?
- Rozumíte mi? - Ano.
- Ano. - Dobře.
Děti moje.
Čtěte knihy i za mě.
Mladý muži.
Kde mám hůl?
A teď běžte.
Běžte, dokud je světlo a dokud vidíte.
Nemůžu uvěřit, že od nás odešel.
To my jsme odešli.
Dobrá.
Už jdeme. Jen my dva.
Haniwa a Kofun.
Jdeme spolu, bratříčku.
Vždycky spolu, sestřičko.
Jsi připraven?
Ne.
Já taky ne.
Pojďme.
Poslal jsi je samotné.
Někdy je pro děti nejlepší,
když věří, že jsou samy.
To ti řekla Maghra?
Ano.
Ty děti jsou to jediné, co mám.
Nemám, kam bych šel.
Ty ano?
Půjdeme tedy za nimi?
Přesně tak.
Půjdeme za nimi.
Co teď?
Nevím.
Nic nevidím.
Překlad titulků: Iva Krombholzová