Chet-chet!
Dorian, a Bölcs mondta egyszer, hogy:
"A legfelkavaróbb hang, amit az ember megtapasztalhat, az a csend.
Amikor a természet zokogásért könyörög."
Csend a születéskor, csend egy lesújtó hír hallatán.
Csend elképesztő fájdalom okozásakor.
Büszke lehetsz magadra.
Ellenállásod tiszteletreméltó.
Néhányan az én helyemben talán
hirtelen szánalmat éreznének, eltökéltségük megroppanna,
és így tovább.
Csak a rend kedvéért, az ilyen emberek gyávák.
Ezért vagyok én ebben a pozícióban, és nem ők.
Nyolc ujjal ezután...
nekilátunk a lábujjaidnak.
Napokig fog tartani. Míg meg nem mondod, hol a királynőm.
Megvan, hol tartják fogva a királynőt.
Nem számítanak ránk.
Ha kilépünk, pár nap alatt odaérhetünk.
A század már készülődik is.
Pár dolgot kell csak elrendezni indulás előtt.
"Elrendezni"?
Először is, a fiú dolgát.
Hálás vagyok, hogy segített a két Árny elfogásában.
Na mármost...
Furdal a kíváncsiság, hogyan sikerült neki.
Nem a fiad.
Ez nyilvánvaló volt abban a pillanatban, hogy eléd hozták.
Viszont ő is látó, ugye?
Igen.
Jerlamarel újabb gyermeke...
egy újabb nőtől.
Ennél többet érdemeltél.
Erről nem a fiú tehet. Sehol nem lennél nélküle.
Maghra, én vagyok a Boszorkányvadász, és a sátramban ül egy boszorkány!
Nem az a lényeg, miről tehet. Nem tehetek úgy, mintha nem lenne az.
Ó, dehogynem!
Velem van.
A védelmemet élvezi. Én a király lánya vagyok.
Mit kell még megoldani?
Hogy velünk jöhet-e.
"Velünk jöhet-e"?
A hadsereg megy a királynőért. Nem hagyhatlak itt.
Ó, dehogynem! Addig nem megyek sehová, míg a családom elő nem kerül.
Napok teltek el. Nyomukat sem lelik.
- Megígérted! - Azt ígértem, hogy kerestetem őket.
És ezt be is tartottam.
Akkor hagyj itt nekem pár katonát! Majd én folytatom a kutatást.
Nincs választási lehetőségem, ahogy neked sincs.
Fiú!
Többet felejtettem el a gyilkolásról, mint amennyit te valaha tudni fogsz.
Ha azt hiszed, a látásod kiegyenlíti az esélyeket...
akkor nagyon tévedsz.
Semmi baj, Csizmás.
Ez a hely lakatlan. Nem vagyok veszélyben.
Pár ember elég a védelmemre.
Maghra, a királynő élete veszélyben forog.
Lehet, hogy mozgásképtelen. Akár meg is ölhették.
Nem tudjuk, ki irányítja a királyságot.
Azt sem tudjuk, irányítják-e egyáltalán.
A családod uralmát megelőző káosz szörnyű volt.
Rivalizálás, vendetta, generációs sérelmek.
Ha nem egy Kane ül a trónon, ez a korszak térhet vissza.
Te vagy a sorban következő Kane.
Hagyok hátra egy csapatot, hogy tovább keressék a családodat.
De ami a te jelenlétedet illeti...
ebben a kérdésben nincs választási lehetőségünk.
Te vagy a parancsnoka az itt maradóknak?
Igen, felség. Négy katonának parancsolok.
Nyolcnak jobban örülnék.
Legyen nyolc!
Tudod, milyen fontos dolgot bíztak rád?
Igen, felség.
Ők a mindenem.
Értem, felség.
Beszélned kell apáddal.
Nem akar meghallgatni.
Pont azért.
Miért én?
Haniwa, tökmindegy, ki szólal meg elsőként.
Ez az út vezet előre.
Szerinted ez ennyire egyszerű.
Mert az is.
Addig törd meg a csendet, míg lehet!
Miért állunk meg?
Itt letáborozunk éjszakára. Apád elment felderíteni a környéket.
Milyen messze van?
Micsoda?
Hűha!
Nem is tudom, hogy megkönnyebbültem-e, vagy azt reméltem, soha nem találunk rá.
Szólok a többieknek.
Hogy kerül egy királynő, aki soha el nem hagyja a kastélyát,
az út szélére csupán egy komorna és egy kocsis társaságában?
Gondolod, összeesküvést szőttek ellene?
Sok mindenre tudok gondolni.
De inkább nem teszem.
Voltak ellenségei.
Ez a hatalommal jár.
Van, akinek több jut belőlük.
Ő az anyám. Tudod, ugye?
Az arcuk, a hangjuk, még a lélegzetvételük is egyezik.
Kicsi voltam még, amikor meghalt az anyám, de már akkor tudtam.
Ők ketten teljesen egyformák voltak.
Amikor anyám meghalt,
különösen kegyetlen érzés volt
hallani, szagolni, érinteni a nővéremet...
Minden alkalommal megsirattam anyámat.
Gondolom, apámnak ugyanilyen volt.
Ezért volt képtelen rábírni magát, hogy elvegye azt az egy dolgot,
ami a nővéremnek a legfontosabb volt:
a születési előjogát. A trónt.
Hoztam neki ételt, ahogy kérted.
Nevén nevezheted, itt nincs hatalma, se varázsereje.
Hoztam ételt a királynőnek, ahogy kérted.
Helyes.
Nem felel meg kényes ízlésednek?
Hallottam pletykákat az önfejűségedről, sőt, önpusztításodról.
Elsőre hihetetlennek hangoztak. Nem is hittem el őket.
De most...
Párat igazolhatnál nekem.
Úgy tudom, ölted meg szeretődet azért, mert álmában horkolt.
Szolgálókat, mert bűzösnek találtad őket.
Kivágattad szűz lányok nyelvét,
mert nem voltak elég gyorsak a combjaid között.
Vitatod ezeket? Esetleg megerősíted?
Tudod, mi a szabály.
Ha a csengő megszólal, honnan tudjuk, hogy nem szökni akarsz?
Ha a csengő megszólal, reagálnunk kell.
Ha a csengő megszólal, szenvedni fogsz.
Amíg ki nem fizetik a váltságdíjat,
érték vagy, akire vigyázunk.
Szóval... maradj inkább nyugton!
Folytassuk inkább a beszélgetést!
Azt tudd, hogy bármennyire is szórakoztatók ezek a történetek,
van egy, ami különösen érdekel. Egy olyan szeretőről szól,
aki összetörte a szívedet, majd elhagyott.
Haniwa!
Amit korábban mondtam...
Tudom.
- Csak mert... - Nem haragszom.
- A barlangban... - Megértettem.
Biztos?
Persze.
Szerinted mi vár ránk ott?
Őszintén szólva, vissza kellene venni az elvárásainkból.
Tegyük félre, amit tudunk róla, oké?
Azt, hogy magára hagyta a gyerekét, akit addig kínoztak,
míg szörnyeteg nem lett belőle.
- Nem igazán tudjuk, mi... - Anya nem ezt akarta.
Amikor Jerlamarelről beszélt, mindig szomorú volt a hangja.
És mindig arra figyelmeztetett minket, hogy ne tegyük.
Ezt biztos, hogy jó okkal tette, Haniwa.
Nem tartod furcsának, hogy az okot soha nem árulta el?
Nem tudom...
mi járt anya fejében.
De azt tudom, hogy szerette.
És ennek is van oka.
Álmodban hallottad.
Egy bagoly lenne?
Nem. Egy férfi.
Zordföldön vagyunk, Baba. Törvénytelen vidék.
És megsérültél.
Jól vagyok.
A gyerekek tudják?
Nem kell tudniuk.
Mindig is többet tudtak, mint sejtetted.
Haniwa beszélt veled?
Miért?
Van valami,
aminek nem tud hangot adni,
és megrémiszti.
Nos, gyászolja az anyját.
Kofun is.
De Kofunt nem ragadta el ugyanaz a sötétség.
Mások. És most másra van szükségük.
Azt hittem, hogy te pontosan tudni fogod, mire van szüksége Haniwának.
Ezt hogy érted?
Emlékszel, amikor először kerestelek fel?
A dühömmel? A bennem tomboló pusztítással?
Egyszerűen féltem.
Féltem bízni benned,
féltem hinni abban, hogy kiszabadultam, és vége.
Emlékszel, mit mondtál akkor nekem?
Hogy ha még valamimet összetöröd,
álmodban öllek meg.
Igen, ezt, de utána...
emlékszel, mit tettél?
Ott ültél mellettem, és nem mozdultál, míg ismét normálisan nem lélegeztem.
Maradtál, hogy tudjam, nem vagyok egyedül.
Haniwa is elveszett lélek.
Bizonytalan jövő előtt...
elvesztette az anyját, és új apára lelt.
De nem akarok rátelepedni.
Viszont tudni fogja, hogy nincs egyedül. Hogy rám számíthat.
Mi az, Paris?
Már nem érzem a levendula illatát.
Ez a halál bűze.
Napok, talán hetek telhettek el.
Ember volt, igaz?
"Egy új világ vár rád ezen túl.
Új isten uralja.
Lépj be, és mutasd magad!
Lépj be, és ítéltess meg!
Lépj be, és halált találsz!
Lépj be, és láttasd magad!"
Jerlamarel.
Elment a maradék esze is, bassza meg!
Lehet, nem.
Lehet... Lehet, ez történik,
ha a munkád fontos, és nem akarod, hogy megzavarjanak benne.
Nem is tudom, Paris.
Tudnod kell, mennyire veszélyes látónak lenni ebben a világban.
Hogy meddig elmegy az ember, hogy megóvja magát.
Egyetértek Parisszel.
Nem azért jöttünk el ilyen messzire, hogy ennyitől megrettenjünk.
Azt akarom, hogy ismerjétek meg azt, amiért idejöttünk.
Tudni akarom, miért hoztunk annyi áldozatot.
Tudni akarom, miért áldoztam fel a feleségemet.
Tudnom kell.
Gyertek!
Legalább tudjuk, hogy jó irányba haladunk.
Kofun!
Haladunk tovább.
Négy őrt láttam.
Egy itt, a bejáratnál.
Még kettő...
a selyemszövők között járkál.
Egy pedig a második ablaknál áll.
A munkások nem mozdulnak? Csak az őrök?
Igen. És botjaik kopogásával jelzik a jelenlétüket.
Milyen cipő van rajtuk?
Milyen anyagból? Bőr? Fa?
Bőr, azt hiszem.
És a királynő? Tudod, hol őrzik?
Nem tudom, hogy néz ki.
De van bent egy véresre vert nő, hátul.
Véres? Él még?
Nem tudom.
Biztos vagy ebben? Négy őr és köztük hely?
Ezt láttam.
Ezt láttad...
Mintha a látás felmentene a tévedés alól.
Nincs elég embered, hogy legyűrd őket?
Amint meghallanak, megéreznek minket,
amint megszólal a riasztás, mindennek vége.
Csak úgy maradhat életben,
ha már minden őr halott, mire rájönnek, hogy ott vagyunk.
Egy embernek kell megtennie, egyesével.
Majd én. Mindet el tudom kapni.
A látásodra volt szükségem, boszorkány, nem a véleményedre.
A királyság jövője a tét.
Eddig voltam hajlandó rád támaszkodni.
Hacsak te, Maghra, meg nem bízol benne.
Költői kérdés volt.
Állítsátok össze az előőrsöt! Csak jeleljenek, egy szót se szóljanak!
A következő, aki megszólal, én leszek, amikor behívlak benneteket.
És ha nem adsz jelt?
Akkor elbuktam, a királynő halott,
égessetek fel mindent,
a hercegnőt vigyétek el Kanzuába, és juttassátok a trónra!
Ebbe nem egyeztem bele.
Ha arra kerül sor, nem is kell majd.
És arra fog kerülni?
Nem.
Metsző! Ide!
Őrök!
Behatoló! Valaki van itt!
Kelj fel, ribanc!
A késem!
Azt hitted, anélkül elárulom, ki vagyok, hogy lenne tervem?
Felség!
Itt van a királynő!
Miért nem szólal meg?
Mert kurva fáradt vagyok.
Minden rendben. Most már biztonságban vagy.
Mi történt?
Hogy kaptak el?
El kellett jönnöm.
Valaki az életedre tört. Ki?
Oly sokan.
Hamarosan felépülsz, és visszatérünk Kanzuába.
De először kezelésbe vesz egy gyógyító.
Itt van.
- Óvatosan! - Persze.
Ismerlek?
Sajnálom, hogy ez történt veled.
Ne menj el, Maghra!
Ne, míg nem hallod a híreket!
Milyen híreket, felség?
Mindenki ellenem fordult.
Azt mondták, az istenek velük vannak.
És amikor elbuktak, választhattam:
nem lépek fel az eretnekek ellen...
vagy én magam is azzá válok.
Ez mit jelent?
Vissza akarsz vinni Kanzuába?
Kanzua nincs többé.
Éveken át az alattunk terpeszkedő masinák szeszélyének kitéve kormányoztunk.
Ha működtek, a nép imádott minket.
Ha nem, meggyűlölt.
Nem akarok a masinák ciklusának királynője lenni.
Saját jogomon akarok királynő lenni.
A történet így hangzik tehát:
Az istenek elvették a gátat.
Elpusztították dühükben,
és vele együtt az eretnekeket is.
A gyengéket, az önzőket, a visszamaradottakat.
De engem életben hagytak.
Csak engem.
Elpusztítottad.
Azok a katonák...
Húsz éven át teljesítették a parancsaidat, mert azt ígérted nekik,
hogy egy nap hazatérhetnek a családjaikhoz.
Számtalan csatán, szörnyűségen,
nyomorult heteken, éveken át
ez éltette őket.
És ezt te csak úgy elvetted tőlük.
Azt tettem, amit kellett.
Megmentettem a dinasztiát.
Azt hiszed, ha kiállok az embereim elé, és közlöm velük,
hogy a családjaik azért vesztek oda, hogy a dinasztiád túlélhessen,
akkor továbbra is követni fognak?
A te embereid?
Az én embereim!
És szerintem azt teszik majd, amit mondok nekik...
mert én vagyok a királynőjük.
Hosszú idő óta először gondolom azt,
hogy ezt nem ártana átgondolni.
Hé, lassíts!
Mi az?
Miért állunk meg?
Valami nem stimmel.
- Mi van előttünk? - Egy hágó.
- Van másik út? - Én nem látok.
Paris?
Ellentmondó dolgokat érzek.
Veszélyt.
De nem tudom, pontosan hol vár ránk.
Talán, mert nincs is veszély.
Keressünk másik utat!
Az napokba telik!
- Azt mondtam, másik utat keresünk! - Nincs itt semmi!
Kofun, mondd meg neki te is, hogy nincs semmi előttünk!
Apa, én sem látok semmit.
- Én megyek. - Várj!
Kofun, hol van az Isteni Láng az égen?
Már lenyugodott a hegy mögött.
Miért fontos neked a nap?
Nem az. Csak próbálok rájönni,
mennyi idő van sötétedésig, amikor is hasznavehetetlen leszel.
Baba!
Hangcsapdák!
Mutasd!
Igen.
Menjetek!
Ne mozdulj!
Szükségünk van az íjra és a nyílvesszőkre.
Mit csinálsz?
Én nem csapok zajt. Te igen.
- Haniwa, ne! - Tüzet szüntess!
Te vagy Haniwa?
Igen.
És te, aki kiáltott!
Téged hogy hívnak?
Kofunnak.
Jerlamarel gyermekei!
A fákon túl van egy híd.
Áthaladva rajta a Megvilágosodás Házába juttok.
Van gyógyító a Megvilágosodás Házában?
Ti nem mehettek át.
Most mondtad, hogy mehetünk!
Csak Jerlamarel gyermekei léphetnek be oda.
Egy szabály van, és az ez volna.
Mondd meg Jerlamarelnek, hogy megérkeztünk! Ő megérti majd.
Csak Kofun és Haniwa kelhet át a hídon.
Ide hallgass...
Fiam!
Csak egy szabály van, ez.
Akkor majd te elmondod Jerlamarelnek, hogy a lánya és a fia az utolsó métereken
miattad fordult vissza!
Nem fordulunk vissza!
Miről beszélsz? Dehogynem fordulunk!
- Gyógyítóra van szüksége! - Nem. Itt van neki apa és Paris.
Elvihetik egy közeli törzshöz.
Miről beszélsz, Haniwa? Nem hagyjuk itt!
Nincs szüksége mindenkire.
- Együtt maradunk! - Kofun!
- Elég! - Ez őrültség!
Elég!
Hallgassatok végig!
Túl messzire jöttünk el
és túl nagy árat fizettünk azért, hogy most forduljunk vissza.
Régóta tanakodom már ezen a pillanaton.
Nem akartam elhinni, de Parisnek igaza van.
Minden gyermek elér egy hídhoz, amin egyedül kell átmennie.
Miről beszélsz?
Aznap, amikor születtetek, egy fal tetején állva harcoltam értetek.
És azóta mindennap ezt teszem.
Ez az apa dolga. Megvédeni a gyerekeit.
De azt is tudnia kell, mikor kell elengedni őket,
hogy saját útjukat járhassák.
- És eljött ez az idő is. - Nem, ez nem igaz!
Nem igaz! Haniwa, mondd meg neki!
De igaz, Kofun.
Te és én, mi más világban élünk.
Mindig is így volt.
Soha nem fogjuk megérteni egymást.
Tudta ezt, mégis elhozott minket idáig.
Miért tetted?
Mert én vagyok az apád.
Ó, apa!
Kislányom!
Tévedsz.
Nem élünk különböző világban.
Én azóta élek
a te és a bátyád világában, mióta megszülettetek.
Gyermekeim, én pont olyan vak vagyok, mint minden ember,
de titeket jól látlak.
És ez örökké így lesz.
De igazam volt.
Eljött a nap, és meg kell ismernetek apátokat.
De te vagy az apám!
Szeretlek, fiam!
Találkozunk még?
Igen.
Görbe Oroszlán.
Ez meg sem kottyan neked.
Igen.
Jól van.
Anyátokat soha ne felejtsétek el!
És vigyázzatok egymásra! Mindenáron!
- Apa! - Kofun, ne! Állj!
Egyedül lesz.
Maghra mindig vele lesz.
És ti ketten is.
Sőt, én is.
Hallgass a húgodra!
Ő tudja, mi a dolga.
És most...
idehallgassatok!
A látás ajándéka elvakítja az embert.
Jerlamarel, az apátok,
szintén lát.
De ő sem isten, ahogy ti sem.
Ha nektek kell felépíteni az új világot...
emlékezzetek anyátokra!
És Baba Vossra, akiktől oly' sok mindent tanultatok.
A világot pedig egyaránt építsétek a látóknak és a vakoknak is!
Istenek nélkül! Érthető?
- Érthető? - Igen!
-Igen. - Oké.
Ó, gyerekek!
Olvassátok a könyveket értem is!
Fiatalember!
A botom!
Jó, most menjetek!
Menjetek, míg be nem sötétedik! Míg láttok.
Fel sem fogom, hogy elhagyott minket.
Mi hagytuk el őket.
Hát jó!
Jövünk! Csak mi ketten!
Haniwa és Kofun.
Te és én, tesó.
Mindörökké, tesó.
Készen állsz?
Nem.
Én sem.
Gyerünk!
Egyedül küldted el őket.
Néha úgy tudsz a legjobban vigyázni rájuk,
ha hagyod, hogy elhiggyék, már nem vigyázol rájuk.
Ezt Maghrától tanultad?
Igen.
Nekem egy otthonom van. Ahol a gyerekeim vannak.
Nincs más dolgom.
Neked?
Itt maradunk?
Ó, hogyne.
A közelben.
Hogyan tovább?
Nem tudom.
Nem látok semmit.
A feliratot fordította: Varga Attila