Чет-чет!
Чет-чет-чет!
СЛІПОТА
Доріан Старший колись сказав...
«Найтривожніший звук, відомий людству, – це тиша...
коли природа просить ридання».
Тиша при народженні, тиша, коли тобі розбивають серце.
Тиша, коли завдають надзвичайного болю.
Можеш собою пишатися.
Твоя непокора сильна.
Інший на моєму місці був би цим вражений...
боровся б із жалістю, і його рішучість би похитнулася...
і так далі, і тому подібне.
Скажу так: ці чоловіки – боягузи.
Саме тому я на цьому місці, а вони – ні.
Відрізавши вісім пальців на руках...
перейдемо до ніг.
Я робитиму це багато днів, поки ти не скажеш, де моя королева.
Мені відоме місце, де тримають королеву.
Нас там не чекатимуть.
Швидкою ходою дійдемо туди за кілька днів.
Рота вже готується до походу.
Але перед тим треба дещо вирішити.
«Вирішити»?
По-перше, хлопець.
Я вдячний, що він допоміг зловити дві Тіні.
І...
я хочу знати, як він це зробив.
Він не твій син.
Це було зрозуміло ще тоді, коли його привели до тебе.
Але він теж має зір, так?
Так.
Це ще одна дитина Джерламарела...
від іншої жінки.
Ти заслуговуєш на краще.
Хлопець у цьому не винен, і він тобі допоміг у пошуках.
Я відьмолов, Маґро, і зараз у моєму наметі відьмак.
Вина тут ні до чого. Я не можу не зважати на те, хто він.
Ще й як можеш!
Він зі мною.
Він під моїм захистом. А я дочка короля.
Що ще ти хочеш вирішити?
Чи піде він з нами.
«Піде з нами»?
Армія виступає, я не можу лишити тебе тут.
Категорично ні. Я не піду, поки не знайдуть моїх рідних.
Минули дні, а розвідники їх не знайшли.
-Ти обіцяв! -Я обіцяв пошукати.
І вважаю, що виконав обіцянку.
То лиши мені вояків, я продовжу пошуки.
У мене немає вибору, і в тебе теж.
Хлопче...
Я забув про вбивства більше, ніж ти будь-коли знатимеш.
Якщо ти думаєш, що зір надасть тобі перевагу...
подумай ще раз.
Усе гаразд.
Тут ніхто не живе. Нам нічого не загрожує.
Кілька вояків мене захистять.
Маґро, королева під загрозою.
Може, її поневолено. Може, вона мертва.
Невідомо, хто править королівством.
Невідомо, чи взагалі хтось править.
Хаос до правління вашої родини був жорстокий.
Нескінченне суперництво, кривди й вендети.
Якщо на троні не буде когось із Кейнів, усе почнеться знову.
А ти наступна спадкоємиця.
Я лишу тут загін для пошуків твоїх рідних.
Але чи лишишся ти...
вирішувати не тобі й не мені.
Ти командир загону, що лишається?
Так, Ваша високість. Нас п'ятеро.
Вісім буде краще.
Добре.
Ти розумієш важливість вашого завдання?
Так, мем, аякже.
Вони моє життя.
Так, мем.
Ти мусиш поговорити з батьком.
Він не хоче мене слухати.
Тому ти й мусиш з ним поговорити.
Чому я?
Ганіво, не має значення, хто заговорить перший.
Це рух уперед.
Думаєш, це легко.
Це легко.
Поруш мовчанку, поки можеш.
Чому ми зупинилися?
Отаборимося тут на ніч. Батько пішов у розвідку.
А це далеко?
Далеко що?
Ого.
Не знаю, чи я радий, чи хотів би, щоб ми ніколи його не знайшли.
Піду скажу іншим.
Як це королева, що ніколи не виходить з палацу,
опинилася на узбіччі лише з покоївкою та кучером?
Думаєш, була спроба її повалити?
Я можу знайти багато пояснень.
Але намагаюся не шукати.
У неї були вороги.
Як у будь-якого монарха.
Більше, ніж в інших.
Вона як моя мама. Ти ж це знаєш?
Їхні обличчя, голоси, навіть дихання схожі.
Я була мала, коли мама вмерла, але навіть я це знала.
Вони були однакові.
І коли вона вмерла...
це було особливо жорстоко – щоразу, коли сестра була поряд,
коли я її чула, відчувала її запах, торкалася...
раптом я знов і знов оплакувала маму.
Гадаю, батько відчував те ж саме.
Мабуть, саме тому він не наважився забрати в неї те,
що вона цінувала найбільше:
її право первородства.
Я принесла їй їжу, як ти просив.
Можеш називати її титул. У ньому немає ні сили, ні магії.
Я принесла королеві їжу, як ти просив.
Дуже добре.
Тебе й досі не влаштовує їжа?
Я чув про твою впертість, твою готовність до самознищення.
Коли я вперше почув про ці дурниці, то не повірив.
Але тепер...
Мабуть, ти зможеш підтвердити чи заперечити кілька таких історій.
Я чув, ти вбивала коханців за те, що уві сні вони хропуть.
Слуг, бо тобі не подобався їхній запах.
Ти відрізала язики дівчатам,
бо вони не досить швидко тебе вдовольняли.
Хочеш щось заперечити чи визнати, що це правда?
Ти знаєш правила.
Дзвоник дзвенить, і як нам знати, що ти не пробуєш утекти?
Дзвоник дзвенить, і треба реагувати.
Дзвоник дзвенить, і ти постраждаєш.
Доки за тебе не заплатять викуп,
ти – цінна річ, до якої я ставитимуся бережливо.
Тож, може, заспокоїшся?
Продовжимо нашу розмову, добре?
І хоча мене розважали ці історії,
більше мене цікавить один коханець,
який розбив тобі серце й покинув тебе.
Ганіво.
Те, що я тоді сказав...
Я знаю.
-Це лише тому... -Усе гаразд.
-У печері... -Я розумію.
Точно?
Так.
Як гадаєш, куди ми прямуємо?
Якщо чесно, я б на твоєму місці не дуже радів.
Навіть якщо забути те, що ми про нього знаємо?
Забути, що він покинув сина на знущання,
і той став потворою.
-Ми не знаємо, як було... -Мама цього не хотіла.
Я не пам'ятаю, щоб вона говорила про це без суму.
Я не пам'ятаю, щоб вона говорила про це, не намагаючись нас відрадити.
Для цього мають бути причини, Ганіво.
Тебе не дивує, що вона ніколи не казала, які це причини?
Я не знаю...
що мама собі думала.
Але знаю, що вона його кохала.
І на це має бути причина.
Ти це чув, поки спав.
Це сова?
Це не сова. Це людина.
Ми в диких землях, Баба. Беззаконних землях.
І ти недужий.
Зі мною все гаразд.
Діти знають?
Їм не треба знати.
Вони знають більше, ніж ти думаєш.
Ганіва говорила з тобою?
А що?
Вона щось у собі тримає...
Те, чого не може висловити...
і це її лякає.
Вона в жалобі.
Кофун також.
Але він не охоплений темрявою.
Вони різні. І потребують різного.
І саме ти здатний зрозуміти, чого вона потребує.
Що ти маєш на увазі?
Згадай, як я вперше прийшов до тебе.
Як я лютував і був готовий усе нищити.
Бо я боявся.
Боявся довіритися тобі...
боявся вірити, що я таки втік і все те було насправді.
І пам'ятаєш, що ти мені тоді сказала?
Я сказала: якщо зламаєш іще якусь мою річ,
я вб'ю тебе уві сні.
Так. А після цього...
пам'ятаєш, що ти зробила?
Ти сиділа коло мене, поки мені не стало краще.
Ти лишилася зі мною, щоб я зрозумів, що не сам.
Ганіва розгублена.
У неї попереду непевне майбутнє:
втрачена мати, новий батько.
Я не чіпатиму її.
І так само, як ти, я дам їй зрозуміти, що вона не сама.
Періс, що таке?
Я вже не чую запаху лаванди.
Я чую запах смерті.
Минуло кілька днів, мабуть, тижнів.
Це були люди, так?
«Попереду новий світ.
Там живе новий бог.
Зайдіть, і вас побачать.
Зайдіть, і вас судитимуть.
Зайдіть і знайдіть смерть.
Зайдіть, і вас побачать».
Джерламарел.
Він здурів.
Може, ні.
Може... Може, так буває,
коли твоя робота важлива, а гості тобі не потрібні.
Періс, я не знаю.
Ти маєш знати, як небезпечно в цьому світі бути зрячим.
Як страшно багато що бачити.
Я згоден з Періс.
Ми не для того так далеко зайшли, щоб через це вертатися.
Вам треба знати, заради чого ми вирушили в дорогу.
Я хочу знати, заради чого були наші жертви.
Заради чого я пожертвував дружиною.
Я мушу це знати.
Ходімо.
Принаймні ми знаємо, куди йти.
Кофуне.
Ходімо вперед.
Я бачив чотирьох охоронниць.
Одна тут, біля входу.
Ще дві...
ходять між рядами збирачів шовку.
І ще одна біля другого вікна.
Робітниці стоять на місцях? Ходять тільки охоронниці?
Так. І стукають палицями на означення своєї присутності.
Яке взуття в охоронниць?
Яке взуття? Шкіряне? Дерев'яне?
Гадаю, шкіряне.
А королева? Знаєш, де вона?
Я не знаю, яка з себе королева.
Позаду була скривавлена жінка.
Скривавлена? Вона жива?
Я не знаю.
То ти впевнений? Чотири охоронниці, й між ними відстань?
Я це бачив.
Ти це бачив.
Ніби зір гарантує від помилок.
Тобі вистачить вояків їх подолати?
Щойно вони нас почують чи внюхають
і здіймуть тривогу, це кінець.
Вона залишиться жива,
тільки якщо непомітно не стане охоронниць.
Хтось має перебити їх по одній.
Я це зможу. Я дістануся до всіх.
Мені потрібні були твої очі, відьмаче, а не твоя думка.
Майбутнє королівства на кону.
Я довіряв тобі, наскільки міг.
Хіба що ти, Маґро, йому довіряєш.
Забудь, що я питав.
Зберіть авангард. Знаками, не словами.
Усім мовчати, доки я вас не покличу.
А якщо не покличеш?
Тоді я не зумів, королева мертва.
Тоді спаліть усе вщент,
відвезіть принцесу в Канзуа й посадіть на трон.
Я на це не погоджувалася.
Якщо до цього дійде, ти й не муситимеш.
А до цього дійде?
Ні!
Різчику! Підійди сюди!
Охорона!
Тут чужий! Тут хтось є!
Вставай, стерво.
Мій ніж. Де ніж?
Думаєш, я б їй сказала, хто я, не маючи плану?
Ваша величність?
Королева тут.
Чому вона не говорить?
Я втомилася.
Усе гаразд. Ви в безпеці.
Як це сталося?
Як вас схопили?
Я мусила піти.
Хтось хотів вас повалити. Хто саме?
Багато хто.
Ви скоро одужаєте, і ми повернемося в Канзуа.
Але спочатку прийде цілителька.
Вона тут.
-Обережно. -Авжеж.
Ми знайомі?
Жаль, що з тобою це сталося.
Не йди, Маґро.
Поки не почуєш новини.
Які новини, Ваша величносте?
Усі пішли проти мене.
Казали, що на їхньому боці боги.
Коли вони програли, переді мною став вибір:
не займати їхню єресь
або вигадати власну.
Що це значить?
Ти хочеш, щоб я вернулася в Канзуа?
Канзуа немає.
Багато років наша влада спиралася на водонапірні машини під палацом.
Коли вони працювали, нас обожнювали.
Коли не працювали, то ні.
Я не хотіла бути королевою тому, що працюють машини.
Я хотіла бути королевою сама по собі.
Тепер історія буде така:
боги захопили дамбу.
І в люті своїй знищили її,
а з нею й справжніх єретиків.
Слабких, егоїстичних, відсталих.
Але вони не зачепили мене.
Тільки мене.
Ви її знищили.
Ті солдати...
Двадцять років вони виконували ваші накази, сподіваючись колись
повернутися додому, до сімей.
У нескінченних битвах...
нещастях і жахах
це їх тримало.
І ви це все забрали.
Я зробила те, що мусила.
Я врятувала нашу династію.
Думаєте, я вийду
і скажу моїм воякам, що їхніх рідних убито для підтримки династії,
а вони й далі будуть виконувати мої накази?
Твоїм воякам?
Це мої вояки.
І вони робитимуть те, що я накажу,
бо я їхня королева.
Гадаю, вперше за довгий час...
нам треба цю думку переглянути.
Стій.
Що?
Чому ми зупинилися?
Щось не так?
-Що попереду? -Гірська стежка.
-Обхід є? -Я його не бачу.
Періс.
Я відчуваю щось вороже.
Мислю небезпеку.
Але я точно не знаю, яку саме.
Мабуть, тому що небезпеки немає.
Ми знайдемо обхід.
Змарнуємо дні.
-Я сказав: знайдемо обхід. -Там нічого нема.
Кофуне, скажи, там нічого нема.
Тату, я нічого не бачу.
-Я піду. -Гей.
Кофуне, де на небі Боже полум'я?
Уже зайшло за гору.
Чому тебе цікавить сонце?
Не цікавить. Просто намагаюся зрозуміти,
чи скоро стемніє і з вас не буде ніякої користі.
Баба.
Звукові пастки.
Вкажи, де вони.
Так.
Зараз.
Ані руш.
Там лук і стріла. Вони нам потрібні.
Що ти робиш?
Я можу рухатися тихо. Ти – ні.
-Ганіво! -Не стріляти!
Ти Ганіва?
Так.
А той, хто кричав...
як тебе звати?
Кофун.
Діти Джерламарела,
за цими деревами є місток.
Ви можете пройти цим містком до Дому просвіти.
У Домі просвіти є цілитель?
Тобі туди не можна.
Ти щойно сказав, що ми можемо пройти.
Тільки діти Джерламарела можуть увійти в Дім просвіти.
Правило тільки одне, і воно таке.
Скажи Джерламарелу, що ми тут. Він зрозуміє.
Тільки Кофун і Ганіва можуть увійти.
Послухай мене...
Хлопче.
Правило тільки одне, і воно таке.
Скажеш Джерламарелу, чому його син і дочка прийшли сюди
й повернули назад!
Ми не повернемо назад.
Про що ти? Треба повертати.
-Їй потрібен цілитель. -Ні. З нею тато й Періс.
Він відведе її в інше плем'я.
Що? Ми її не кинемо, Ганіво.
Усі ми їй не потрібні.
-Треба бути разом. -Кофуне.
-Годі. -Це божевілля.
Годі.
Послухайте мене.
Ганіво, Кофуне,
ми так далеко зайшли й зазнали таких втрат, що не можемо повернутися.
Я вже давно про це думаю.
Я не хотів вірити в це, але Періс має рацію.
Кожна дитина колись приходить до моста, який має перейти сама.
Про що ти?
Коли ви народилися, я стояв на стіні й бився, щоб захистити вас,
і потім робив так само.
Батько має захищати дітей.
Але батько також має знати, коли пора дітей відпустити,
щоб вони знайшли свою стежку.
-Час настав. -Це неправда.
Це неправда. Ганіво, скажи йому, що це неправда.
Це правда, Кофуне.
Ми з тобою живемо в іншому світі, ніж він.
І завжди жили.
Ми ніколи не зрозуміємо одне одного.
Він привів нас сюди, бо знає це.
Нащо ти це робиш?
Бо я ваш батько.
О, тату.
Моя дівчинко.
Ти помиляєшся.
Ми не живемо в різних світах.
Ти і твій брат
з часу народження були для мене єдиним світом.
Діти мої, я сліпий, як усі.
Але я вас бачу.
І завжди бачитиму.
Та я мав рацію.
Настав день для вас зустріти рідного батька.
Тату, ти мій рідний батько.
Я люблю тебе, хлопче.
Ми ще побачимося?
Так.
Бов Лаєн.
Зараз буде трохи лоскітно.
Так.
Добре.
Не забувайте матір.
Захищайте одне одного попри все.
-Тату. -Кофуне, ні. Стій.
Він залишиться сам.
З ним завжди буде Маґра.
А тепер з ним будете ви.
Я буду з ним.
Дбай про сестру.
Вона знає.
А тепер...
слухайте уважно.
Дар зору може засліплювати.
Джерламарел... це ваш батько,
і він зрячий.
Але він не бог, як і ви не боги.
Якщо ви збираєтеся будувати світ...
не забувайте матір.
І не забувайте Баба Восса, який вас усього навчив.
І побудуйте цей світ для зрячих і для незрячих.
Без богів! Розумієте?
-Розумієте мене? -Так.
-Так. -Гаразд.
Дітки мої.
Читайте книжки для мене.
Юначе.
Де моя палиця?
Ідіть. Ідіть уже.
Ідіть, поки не темно і ви щось бачите.
Повірити не можу, що він нас покинув.
Лишилися тільки ми.
Що ж.
Ми йдемо, нас двоє.
Ганіва і Кофун.
Ми разом, братику.
Як завжди, сестричко.
Ти готовий?
Ні.
Я теж.
Ходімо.
Ти послав їх самих.
Інколи найкращий спосіб захистити дітей –
переконати їх, що ти зупинився.
Тобі це сказала Маґра?
Так, вона.
Ці діти – єдиний мій дім.
Мені більше нікуди йти.
А тобі?
Будемо триматись разом?
Так.
Будемо разом.
Що тепер?
Не знаю.
Я нічого не бачу.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк