ТРИВАНТІЙСЬКО-ҐАНІТСЬКИЙ КОРДОН
256 ДНІВ ПІСЛЯ БИТВИ ПІД ҐРІНГІЛ ҐАП
Щити підняти!
Тримаємо позиції!
Триматися!
Щитами прикритись!
Тримати стрій!
Стримувати їх!
Їх надто багато.
Відступаємо!
Швидше!
Біжимо!
Зачинити ворота.
Який славетний цей біль народження, Маґро.
Ах, ти ніколи не казала.
Він скоро забувається.
Брешеш.
-Королево. -Що?
Королево.
Що таке?
Води не відійшли, лише кров. Забагато крові.
-Спробуй заспокоїтися і… -Сама заспокойся.
Мене розриває зсередини.
-Підніми її. -Ні.
-Так. -Ні.
Так, Сібет.
Вставай.
Так.
Тримайся за петлі.
Так.
Другу руку.
Добре.
Сібет, перестань тужитися.
Не можу!
Ти повинна. Дитина й досі в сорочці.
Вона має народитися в ній, бо взагалі може не вижити.
Тож витягніть її з сорочкою!
Чекай.
Я її захищаю. Тепер тужся.
Тужся!
Так.
Гармоні.
Чому я нічого не чую? Хай моя дитина заплаче.
Ми стараємося.
Хлопчик.
Народження в сорочці – добрий знак, дитина, освячена водою.
Боже полум'я благословило мене зрячим пророком.
Назвемо його Вулфі на честь нашого батька.
Він голодний.
Маґро, дозволь мені погодувати його.
У нас для цього є годувальниця.
Ти не даси дитині молока матері?
Сібет, не починай.
Королева, яка може прийняти пологи.
Я забула, що ти була селянкою-алкенні.
Мене навчила Періс.
І тобі варто пам'ятати її ім'я, коли ти благатимеш пощади.
Та горянка хотіла забрати в мене дитину.
Тепер я заберу в тебе дитину.
Ти вб'єш мене?
Хтозна.
-Королево. -Уже?
-У нас мало часу. -Я казав, що він поспішає.
-Ти сказав, що зараз. -Я іронізував.
Маґро, очевидно, це емоційний момент.
І я знаю…
Тривантійці скоро дізнаються про дитину.
Коли прибуде посол Тровер…
вона захоче взяти Сібет під опіку,
щоб забрати її в Тривант як трофей.
Ви погодилися на ці умови.
Його не зупиниш, коли він…
-Гарлане! -Та насправді він не помиляється.
Маґро, ти обіцяла сестру тривантійцям, після того як вона народить.
Хтось із вас хоче погодувати дитину?
Ні?
Тоді зараз від вас немає користі.
Що ви скажете Тровер?
Добре, що ти спитав. Гадки не маю.
Дякую, Маґро. Дякую.
Лише до приїзду годувальниці.
Бери, малятко.
Маленький Вульфі.
Ти мене бачиш?
Ти бачиш маму?
Ти дитина з пророцтва, яку послало мені Боже полум'я.
Не бійся. Я їм тебе не віддам.
СЛІПОТА
Наші сили тричі відступили за три дні.
Що там діється?
Вони просто дикуни, а ми тривантійські солдати.
Вони рухаються за вітром. Ми їх не чуємо.
І тепер вони знають, де наш табір.
Вони спустяться сюди.
Нас менше. Ми не оборонимо цю позицію.
Капітане Рен, ви себе чуєте?
Нас сюди послали придушити звичайний бунт,
а він перетворився на повномасштабну війну.
-У якій ми програємо. -Хто це?
Підполковник Тормада з третьої бази,
якою командував покійний генерал Едо Восс.
Тормадо, я про тебе чув. Головний науковець Едо.
Я не думав, що третя база існує
після загибелі генерала.
Рен, ти була на третій базі, так?
-Так, сер. -Капітане Рен.
Едо говорив про вас з повагою.
Дякую, сер.
Ви вижили під Ґрінгіл Ґап.
Без бідолашного Едо, який узяв на себе вину за поразку,
думаю, всі інші теж би за це відповіли.
Ясно, чому вас відправили сюди.
Вибачте, підполковнику,
але навіщо військові послали на передову науковця?
Бо наука вас урятує, полковнику.
Наука допоможе вам виграти цю війну.
Рен каже правду.
Ґаніти будуть тут під ранок, якщо не раніше.
Тоді, друзі,
до ранку ви відзвітуєте про повну перемогу.
З усією повагою, підполковнику,
ви не знаєте, з чим ми тут зіткнулися.
З усією повагою,
ви не знаєте, що я з собою привіз.
Мовчи, дитино Не кажи ні слова
Мама купить тобі пересмішника
Якщо пересмішник не співатиме
Мама купить тобі дзвоника
А якщо дзвоник зламається
Мама купить тобі козлика
А якщо козлик не тягтиме
Мама купить тобі візок і бичка
Кофуне…
Іди сюди.
Візьми сина на руки.
Я не знаю як.
Усі батьки вміють тримати рідних дітей.
Він не моя дитина.
Кофуне!
Я тут.
Як ти мене знайшов?
Твоя мама – королева, але це місто й досі моє.
Родді, одну мені, а другу – моєму юному другові.
-Дякую. -Дякую.
Знаєш, якби тут був Баба Восс…
Його немає.
Знаю, що немає. Дякую. Я просто кажу…
Не кажи.
Ти жонатий на його жінці,
але ти мені зовсім не батько.
Мені це набридло.
Думаю, ти вже мене знаєш
і бачиш, що я аж ніяк не хочу бути чиїмось батьком. Дякую.
Дякую.
Мій батько працював на твого діда.
Він був хорошою людиною.
Добрий, справедливий, ласкавий.
Голосно сміявся.
А моя мама була геть інакша.
Розумна, хитра й дуже холодна.
Вона мене, маленького, навіть за руку не брала.
Звісно, зневажала батька, вважала його слабким.
Іноді я теж так думав.
Але коли я виріс, то зрозумів, що він зовсім не був слабкий.
Він мав тиху, непомітну силу.
От і все.
Він так довго терпів маму. Страшне.
І те, що я зрозумів батька, значить,
що я більше схожий на нього, ніж на маму.
Нащо ти мені це кажеш?
Я не можу нічого порадити тобі як батькові, бо сам не був батьком.
Але я був розгубленим сином і про це розповісти можу.
Ти готовий?
Ти маєш дитину з божевільною вбивцею.
-О чорт, Гарлане. -Це правда. Вона безумна.
Але я хочу сказати, що тепер батько
потрібен не тобі, йолопе.
А твоєму хлопцеві. Ясно?
Він твій син.
Це не допомогло?
Не зовсім. Ні.
Якщо більше ніщо не допомагає,
то вилиймо цю сечу, замовмо глінтвейн.
Думаю, його тут немає.
Замовкни. Родді, давай добре пійло.
Зараз, Гарлане.
-Що? -Я ж казав. Місто й досі моє.
Не зупиняйся.
Аюро, доповідай.
Дві сотні солдатів
швидко наближаються з півночі й півдня.
Чудово.
Бойовий порядок!
Це не обов'язково.
Оломане.
Тридцять серцебиттів.
Вони вже поруч.
Усім стояти!
До атаки готуйсь!
-Ні! Стояти на місці. -Що?
Якщо не будемо битися, то загинемо!
Не сьогодні.
Десять серцебиттів.
Друзі, готуйтеся.
До чого?
Це не така рідкість, як ти думаєш.
-Дякую. -Я виросла в передгір'ї Клівс,
там не одна бабуся була своєму онукові тіткою.
У цьому випадку мама теж тітка. Визнаю, це трохи складно.
Оскільки батько – материн небіж,
Кофун і його син – кузини.
Ні, стривай. Думаю… Так, усе правильно.
Тобто ти теж тітка і кузина цієї дитини.
Якщо це зараз складно,
чекай, доки хтось не спробує пояснити це дитині.
Цікаво, як дитина називатиме мене.
Тітка Шарлотта. Добре звучить.
-Тітка Шар-Шар. -Коли привезли ці яйця?
Уранці.
Едо розумів потенціал зору
і славетні технології, які він відкриває.
На жаль, ми не встигли вдосконалити вибухівку
перед його нападом на Пайю.
Якби встигли, він був би живий.
Я його підвів і щодня про це шкодую.
Тож я завершу завдання, яке він мені поставив.
Трикутник був проти стратегії Едо щодо зору.
Трикутник. Вони розслабилися.
Поразка під Ґрінгіл Ґап – ідеальний приклад,
наскільки це може бути небезпечно.
Едо не раз їм казав, а вони не хотіли чути.
А ви думаєте, що вас почують.
Мабуть, ти погодишся, що наші аргументи переконливіші.
Ти була вірна Едо.
І він тебе захищав. Тебе і твій особливий дар.
Так.
У Едо не було від мене секретів.
Думаю, у тебе теж.
Разом ми можемо завершити те, що почав Едо.
Я можу на тебе розраховувати, Рен?
Авжеж, пане.
Я лише не розумію, що ви в мене просите.
Я не прошу. Я наказую.
Війну з ґанітами майже завершено.
Тепер ми звернемо увагу на схід.
Пайя.
Родючі землі, багато вугілля
і, нагадую, людина, що вбила нашого любого Едо.
Ти будеш рада чути, що мої шпигуни стежили за Бабою Воссом.
Скоро ми помстимося за Едо.
Тобто все закінчиться тим, що ми вб'ємо Бабу Восса й завоюємо Пайю?
Ні. Це буде лише початок.
Що лежить за Пайєю? А далі?
У всіх напрямах є міста, які можна підкорити.
Тепер ми маємо зброю, з якою нас ніхто не зупинить.
Ми побудуємо найвеличнішу імперію у світі.
Меддокс.
На жаль, я мушу вас покинути.
Це лейтенант Меддокс, моя права рука.
Небагатослівний, але багато що вміє.
Він допоможе вам завершити роботу тут і проведе назад у Тривант.
Я повинна лишатися зі своїм батальйоном.
Ми обоє знаємо, що ти для цього надто цінна.
Ну, до табору їхати далеко.
Кажу ж: я це бачила.
Можливо. Або ти хочеш, щоб це була правда.
Зрячих людей так давно не було,
не варто думати, що вони всюди.
Може, їх більше, ніж ми думаємо.
Вони просто не хотіли бути спалені як відьми.
Чи й досі не хочуть.
Не можна переконати людей простим декретом, як думала Сібет.
Мине багато років, перш ніж незрячі приймуть зрячих.
Наш зір допоміг урятувати Паянське королівство під Ґрінгіл Ґап.
-Нас урятували приховані племена. -Я сказала: допоміг.
Слухай, я не знаю, хто такий Ро Вано, але не чіпай його.
Якщо він приховує, що зрячий, то нехай. Хотів би я це приховати.
Як можна приховувати те, ким ти є?
Бо зір – це в мене не головне.
Авжеж головне.
Ти говориш як Джерламарел.
-А ти говориш як осел. -Ганіво, годі.
Ми нарешті можемо збудувати світ,
де такі люди, як ми, не житимуть у страху.
Хіба ти цього не хочеш?
Якщо не для тебе, то для сина?
Він узагалі бачив свою дитину?
Думаю, ми всі розуміємо,
що він не так збирався стати батьком.
Йому потрібен час.
Тато змусив би його відповідати…
за сина.
Але його з нами немає, правда?
І, на мою думку,
не Бабі вчити інших бути батьками.
-Він повернеться! Ти це знаєш! -Я знаю лише, що він нас покинув.
Покинув мене.
Ти його покинула перша.
Ти брехала йому, всім нам.
І ти думала, що він це все прийме. Твій палац.
Твого нового чоловіка.
Я це зробила заради вас.
Можливо.
Але твої вчинки його знищили. І я розумію, чому він пішов.
Ганіво.
Що не так, друже?
Ти вовк?
Я тобі допоможу.
Прошу, не кусай мене.
Я тебе не вб'ю.
Молодець. О, так. Хороший хлопчик.
Чому ти тут лежиш?
Що це?
Так. Що це?
Усе гаразд.
Так. Я це зніму.
Усе гаразд.
Ось, молодець.
Так. Добре.
У мене є трохи їжі.
Так. Добре.
Смачно.
Нюхай.
Ось вона. У мене є ще.
Туди! Ні-ні. Усе, усе.
Я тебе зараз відпущу. Не нападай на мене, бо вб'ю.
Іди.
Відчепися!
Допоможеш піднятися?
Ніхто до тебе не підкрадеться.
Ніхто не робить стільки шуму.
Колись я тебе здивую.
Це буде дивина.
Не рухайся.
Зроби це, зроби.
Ти готовий? Традиція є традиція, друже.
А ти невдаха.
-Смердить! -Я думав, ти вже звик.
Настане твій час, Баба.
-Це все? -На сьогодні.
Добре. Піднімемося на гору.
Ти відлякав вечерю.
Треба знайти іншого оленя.
У нас вдосталь м'яса.
Коли ти тут був, ти вбив більше оленів,
ніж ми можемо з'їсти.
Цікаво, на кого ти справді полюєш.
Кажи. Я чую твої злобні думки.
Ходімо нагору.
Приберемо лайно в тебе з голови і в мене з обличчя.
Не тримай у собі. Правильно.
Будеш?
Ні, дякую.
Допомагає знайти відповіді.
На що?
Наприклад, чому ти тут.
Тому що мені більше ніде немає місця.
Ти це знаєш.
Ти все життя бігав і стрибав,
бився і горів на службі іншим.
Тепер ти самотній, брате.
Пора послужити собі.
Я все життя прагнув захищати рідних…
але втягував їх у ще більшу небезпеку.
Здається, я приніс усім,
кого любив, смерть і війну.
Ти виниш себе за смерть Едо.
Я його не згадував.
Він завжди поруч,
десь між словами.
-Ми вже про це говорити. -Говорили,
але продовжимо говорити, поки це має над тобою владу.
Баба, я пам'ятаю твого батька.
То був жорстокий козел.
Ти став тим, ким став, а Едо став Едо.
Але потім це перестало бути виною твого батька,
і це точно не твоя вина.
Ми всі відповідальні за те, ким стали.
На вершині гори можна зрозуміти багато що,
перш за все свою нікчемність.
Навіть ти, Баба Восс,
дрібний, як дрібка лайна на дупі в жука.
Ти забагато балакаєш.
Мабуть, це все трава.
Ні! Геть звідси!
Геть! Забирайся! Відчепися!
-Твій пес голодний. -Це не мій пес.
Це ти йому скажи.
Ні!
Як його звати?
Мабуть, його звати «Ні».
«Ні»? Це… Це не кличка.
Але він відгукається лише на це слово.
Геть!
Мабуть, пес заплутається.
Дай йому гарну кличку.
Сам його назви.
Це не мій пес.
Кохана!
-Рейнджере! -Баба знайшов пса.
Це не мій пес!
Рейнджере, ти обіцяв принести м'яса.
Він хотів риби.
Вона корисніша для мозку.
Трава, яку ти куриш, позбавила тебе мозку.
Тільки поганої його частини.
Баба вважає мене мудрим, так, Баба?
Думаю, я промовчу.
-Думаю, тобі пора йти. -Лу.
Я тобі не Лу!
Ти сказав, він поживе кілька днів, а минули вже місяці.
Починається.
Через нього загинули алкенні, мій народ.
Винні відьмолови, а не Баба.
Але ти просиш мене щодня чути його голос.
Я не прошу.
Ти хоч згадуєш алкенні, Баба Восс?
Щодня.
Чет-чет!
Лаєн.
Не можна тут ходити самій. Тут багато вовків.
Ти теж не повинен тут бути.
Ніхто не повинен, крім, мабуть, вовків.
Це наш дім.
Гостя має виявити повагу,
особливо якщо прийшла без запрошення, як ти.
Я хочу бути в цій схованці не більше,
-ніж ви хочете мене бачити. -Бов Лаєн.
Ми не ховаємося.
Ми просто відмовилися від старих зв'язків.
Нації, королівства, племена – це одне й те саме.
Не можна в них влитися, не віддавши частку душі,
якої вже не повернеш.
Ти в це не віриш, так, Баба?
Ти був великим вождем.
Великим вождем, винним у загибелі всього племені.
То була не твоя вина.
Не його? А чия?
Баба.
Іди додому, Бов Лаєн.
Будь ласка.
Я піду. Разом з тобою.
Ти обіцяла мамі не переслідувати того чоловіка.
Вона наполягала. Я не обіцяла.
Твоя мама – королева, ти їй не підкорилася,
тож тебе можна повісити за зраду?
Тільки якщо вона дізнається.
Зрада чи ні, але це погана ідея.
Як і ви, я служив своїй країні
в ім'я Божого полум'я.
Я бився за них.
Я проливав кров за них.
А вони мене зрадили.
Вони зрадили всіх нас.
Королева Кейн нас зрадила.
Тамакті Джун нас зрадив,
а тепер так звана королева Маґра нас зраджує,
перекручуючи слово Боже у власних цілях.
Геть королеву.
Тож на нашу долю,
на долю паянців,
випало служити правдивому слову Божому
і продовжувати виганяти зло зору,
поки монархія не одумається.
Шайло,
приведи відьмака.
Ні, прошу, відпустіть мене! Ви робите помилку.
Я не відьмак! Я не зрячий!
-Брехун! -Іди.
Ми знаємо, що ти зрячий. Ти займаєшся чорною магією.
Я не зрячий. Клянуся! Я не відьмак!
-Так не можна. -Їх надто багато.
-Ти поклялася захищати зрячих. -Саме це я й роблю. Ходімо.
-А він? -Негайно ходімо!
Припиніть!
Він невинний.
І як ти це доведеш?
Бо я бачу його очі.
Ой, біда.
Я принцеса Ганіва, дочка королеви Маґри,
її іменем я наказую відпустити цього чоловіка.
Дочка-відьма королеви Маґри.
Ти розумієш, що ми тут палимо відьом,
а не виконуємо їхні накази?
Схопити її!
Вона в мене!
Благаю, благаю!
Виколіть їй очі!
Іменем Божого полум'я і всього святого…
ми посилаємо твою розбещену душу
назад до диявола!
Відійди! Ганіво!
Я тут.
Я тебе бачу!
Я бачу вас усіх!
Ви за це заплатите!
З кордону надходять повідомлення. Наші війська в бойовій готовності.
Наші сумніві обґрунтовані, капітане Ґоссет.
Як нам знати, що передача тривантійцям голови Сібет
гарантує мир?
Це ж Тривант.
Нема підстав вірити,
що тривантійці не дотримають слова.
Ви цього точно не знаєте.
Ні, але знаю, що буде, якщо ми відмовимо.
Я вже кілька місяців спілкуюся з послом Тровер
і думаю, що вона каже правду.
А якщо ви помиляєтеся?
За наказом лорда Гарлана ми збільшили виробництво.
Якщо перемир'я провалиться, зброя буде готова.
Я отримав повідомлення, що посол Тровер скоро буде тут.
Коли саме?
Її делегація буде біля міської брами до сходу Божого полум'я.
-Що? -Вони рухаються швидко.
Може, це добрий знак.
Тривантійці – не єдина небезпека для нас.
Майже щодня повідомляють про релігійні бунти.
Ваша підтримка указу колишньої королеви про зір
і далі розділяє людей.
Чому ми слухаємо цього простолюдина? Йому тут не місце.
Він служить королеві, як і ви.
Чому б тоді не запросити в раду тривантійців?
Вони краще працюватимуть, ніж деякі титуловані паянці.
Лорде Гарлане…
Пам'ятайте:
королева Маґра домовилася про мир, коли ніхто в це не вірив.
І я хочу нагадати вам, що дев'ять місяців тому,
леді Бенік, наші люди гинули на полі бою,
і лише завдяки мудрості та вмінням королеви
ми всі зараз не в рабстві.
Ми маємо проблеми з тривантійцями і з місцевим населенням.
Смерть Сібет розв'яже першу проблему.
Я владнаю другу.
Убити Сібет небезпечніше, ніж ви думаєте.
Дехто з людей і досі вірить у її пророцтво.
Смерть зробить її мученицею і призведе до повстання.
Королево Маґро, ви не маєте думки?
Ви мовчите з початку засідання.
Вибачте, якщо я не одразу
можу придумати, як краще вбити сестру.
Хай люди думають, що Сібет померла
під час пологів.
Дехто вже знає, що вона вижила після пологів. Правда вийде на яв.
Перше правило правління, Торрансе.
Повторити брехню стільки разів, що люди вважатимуть її правдою.
Якщо не помиритися з Тривантом, не матиме значення, що думатимуть люди.
Вони загинуть.
Сестра втягла нас у цю війну.
Якщо видача її голови тривантійцям нас урятує, то я повинна подумати.
-Ваша величність… -Я сказала, що подумаю.
Раду закінчено.
Є ще дещо.
Тривантійці хочуть публічного суду.
Не знаю. Трикутнику потрібна хоч якась перемога.
Вона їм потрібна живою?
Так.
Вони багато років її катуватимуть.
Скоріше за все.
А яка альтернатива? Іншого шляху просто немає.
Здається,
ти чекаєш божого знаку, щоб не приймати рішення самій.
Але, думаю, це божа воля, що ти нині в такій ситуації.
Почати через це війну – то буде страшна помилка.
Думаю, ти в душі знаєш, що треба зробити.
Так.
Тобі не треба діяти безпосередньо.
Я владнаю з Тровер і з передачею.
Повідомлю, коли все буде зроблено.
Я не хотіла бути схожою на неї.
Ти зовсім не схожа на неї.
Посол Тровер, з поверненням.
Лорд Гарлан.
Думаю, ваші люди вже знають, де отаборитися.
Вам усім треба помитися, відпочити.
Де королева? Чому вона мене не вітає?
Королева доручила мені владнати цю справу.
Невже?
Саме так.
Як цікаво.
І ви владнали?
Владнаю до обіду.
Тоді я нетерпляче чекатиму обіду.
Я теж.
Отаборитися!
Розійдись!
-Ти готовий? -Дурне питання.
Ясно. Проходимо.
Стій, Тамакті Джун.
Так, Тамакті Джун, стій.
Не бійся цього гидкого чоловіка.
Він видає страшні звуки, але всередині порожній і слабкий.
Я б мовчала, Сібет.
Маґро, що ти тут робиш?
Точно не знаю, але ми сьогодні її не видамо.
Захищатимеш її ціною власного королівства?
Це не її королівство.
Королева, що видає рідну сестру заради миру,
виглядатиме слабкою й доведеною до розпачу.
Не цю сестру.
Бідолашний Тамакті Джун.
Доведеться йому помститися в інший день.
Віддайте її мені.
Будь ласка.
Вибач.
Маґро, здається, твій генерал образився.
Думаєш, я помилилася?
О, ти мене знаєш.
Величезні зміни в останню хвилину – це мій фірмовий хід.
Дякую.
Тим не менш,
тепер ми маємо певні труднощі.
Я знаю, що посол тебе дуже любить.
Так, здається…
вона не може протистояти моїм чарам.
Тоді будь ще чарівніший, ніж завжди.
Ти тут уже два дні. Тобі більше нічим зайнятися?
А тобі?
Я більше нікому не потрібен.
Ти завжди будеш потрібен рідним, Баба.
Не будемо про це говорити, Лаєн.
Тоді поговорімо про щось інше.
Племена відгукнулися на твій заклик до битви під Ґрінгіл Ґап.
Тепер там багато сиріт,
батько їх не навчить полювати.
Нікому їх учити.
Я більше не хочу виховувати чужих дітей.
Баба.
Бов Лаєн, іди додому!
Що це?
Ми тут не самі.
Баба!
Баба Восс!
Ти його знаєш?
Баба Восс!
Агов!
Ти тут?
Я не питаю.
Я знаю, що ти тут.
Наші слідопити вистежили твою подругу з племен.
Що?
Баба…
Невже ти думав, що ми не помстимося за смерть Едо?
Дай мені меч. Візьми свій посох. Будемо битися.
Він не був мені рідним,
але я любив його як брата.
І ця любов привела мене сюди,
до брата, який убив його.
Я покінчу з тобою і впокою його дух.
Я тебе не чую. Підійди ближче.
Я ближче, ніж ти думаєш, Баба.
А ти вже мертвий.
Просто ще не лежиш.
Ти вбив батька, а тепер брата.
Скажи, ти хоч когось з рідних не вбив?
Дружину?
Дітей?
Ти скоро сам загинеш, тому…
Я тобі клянуся.
Я їх вистежу і переріжу їм горлянки за тебе.
Лаєн!
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк