Raganu mednieki jums uzticami kalpoja
un nešaubījās visus jūsu valdīšanas gadus,
ceļojot uz tālākajiem karalistes nostūriem, lai atbrīvotu pasauli no ļauna.
Tad jūs dievišķās mācības atmetāt,
mūs sašķeļot un spiežot mūs slēpties.
Nu sakāt, ka gribat, lai kalpojam jums vēlreiz,
it kā tas nebūtu noticis.
Jā, tā ir.
Tad tagad es jums prasu:
kāda velna pēc lai mēs to darītu?
Kāpēc lai nesodītu jūs ar nāvi kā ķeceri un to visu neizbeigtu?
Lušjenam taisnība.
Es jums visiem esmu radījusi sāpes un ciešanas.
Un par to es jums no sirds atvainojos.
Mana māsa, kuru sen uzskatīja par mirušu, tika atgriezta pie manis.
Un savā priekā
un pateicībā Dievam Liesmai es atvēru savu sirdi.
Un mana māsa mani nobūra.
Viņa un viņas divi bērni raganas.
Un es nomaldījos no ceļa.
Tāpat kā jūs, es tā dēļ esmu smagi cietusi.
Pēdējos deviņus mēnešus esmu bijusi iekalta važās.
Viņi mani mērdēja badā. Spīdzināja.
Viņi atņēma man mazuli.
Bet tie nebija viņi.
Nē, viņi bija tikai paša Dieva Liesmas darbarīki.
Mani pārbaudot.
Liekot man piedzīvot grūtības, lai vēlreiz šķīstītu manu sirdi,
lai es varētu pieprasīt atpakaļ savu svēto karalisti taisnajiem.
Un kāpēc lai mēs jums tagad ticētu?
Kāpēc lai jūs man ticētu?
Tāpēc, ka esmu jūsu karaliene!
Esmu jūsu karaliene,
kā to lēmis Dievs.
Un neviens cilvēks to neizmainīs. Ne mana māsa, ne trivantieši
un arī ne tu, Lušjen.
Es pieteicu karu trivantiešiem,
es paredzēju mūsu brīnumaino uzvaru Grīnhilas plaisā.
Un kopš tā brīža mani pieprasa sodīt ar nāvi Tamakti Džuns,
mana māsa un viņas korumpētā padome, kā arī trivantieši.
Un tomēr nevienam no viņiem nav izdevies paveikt šo vienkāršo uzdevumu -
pielikt man pie kakla zobenu.
Pat viņu ķēdes nespēja mani noturēt.
Un Dievs Liesma sūtīja mani jūs atrast.
Jūs esat karavīri bez valsts…
bez likumīga pretendenta uz troni.
Ar jums notiks vai nu viens, vai otrs.
Vai nu jūs notvers manas māsas armija,
vai arī kļūsiet par trivantiešu vergiem.
Kāpēc lai jūs man ticētu?
Tāpēc, ka bez manis jums nekā nav. Un es mīlu jūs visus.
Es atgūšu sava tēva troni.
Dievs Liesma man ir parādījis, kā.
Un tagad es jūs lūdzu.
Nē, es jums pavēlu…
viņa vārdā - cīnīties līdz ar mani.
Atgūt mūsu svēto karalisti.
Dievam un jums pašiem.
Mani svētie karavīri!
Īstenie Pajas aizstāvji!
Haniva!
Vai tu viņu redzēji?
-Kuru? -Hārlanu.
-Viņš ir kopā ar pārējiem. -Kā cietumnieks?
-Nezinu. Tā nešķita. -Aizmirstiet Hārlanu!
Beigās ar viņu izrēķināšos. Palīdziet nostiprināt durvis!
Labi.
Visi miruši, ser.
Visi?
Kas tie bija? Pajaniešu karavīri?
Ja tā, neviens no viņiem te netika nogalināts.
Šie visi ir mūsu karavīri.
Tas nešķiet ticami.
Pārbaudiet bumbas un bērnus!
Ser!
Aiziet!
Pārbaudiet māju!
Aiziet!
Durvis ir aizbarikādētas.
Aizbarikādētas?
Tātad neesam vieni.
Kustieties!
Rena, man tevi te nevajag. Ej atrodi Hanivu!
Es apsolīju bērnu brālim gādāt par viņu drošību.
Mums nav laika strīdēties.
Es palieku.
Labi. Ej beigās! Uzmani mūs no aizmugures!
Laboratorijā vēl četri līķi.
-Un bumbas? -Drošībā.
Tātad ēkā ir bērni?
Bērni nenogalināja divus dučus karavīru. Tur ir kāds cits.
Varbūt bērni ir pie viņiem vai…
Kapteini Armagon!
Apgrieziet te visu kājām gaisā!
Atrodiet tos bērnus!
-Un, kapteini, mums viņus vajag dzīvus. -Jā, ser.
Tormada, mēs te atnācām pēc bumbām. Paņemsim tās un iesim!
Kā vienmēr, tu domā bez vēriena.
Vienmēr tikai par šo brīdi, nekad uz priekšu.
Olomenu jau esam zaudējuši.
Ja nebūs pārējo redzīgo bērnu, bumbas drīz beigsies.
Es neveltīju visu to laiku, lai izstrādātu spridzekļus, bet zaudētu to taisītājus.
-Šārlota! -Es viņus dzirdu. Cik tuvu?
Pārāk tuvu.
Tur, pie koka! Tagad. Ejiet!
Aiziet! Lejā! Tupiet!
Aizveriet acis!
Jūs tur! Mēs negribam nodarīt pāri bērniem.
Tad ejiet prom!
Nogaliniet viņu!
Viss labi? Visi uz vietas?
Jā.
Man viss kārtībā.
Labi. Iesim tālāk!
Labi, ejam! Vienmēr aiz manis.
Es nezinu, kas jūs esat.
Un patiesībā man vienalga.
Bet, ja tur iekšā ir mani bērni, varam vienoties.
Tie nav tavi bērni.
Ševa!
Paskat tik - izaugusi un vadi sacelšanos.
-Visu cieņu! -Ej ratā!
Es negribu tevi nogalināt, Ševa.
Bet, ja vajadzēs, es to izdarīšu.
Nogalināšu tevi un tavu ģimeni.
Tie, kas tur ir ar tevi, mani varbūt nepazīst, bet tu gan.
Tu zini, ka es ieiešu pa šīm durvīm.
Es tevi pazīstu labāk, nekā tu domā, Tormada.
Es pazīstu to balsi.
Reindžers. Mans senais draugs.
Kā es ilgojos pēc mūsu kopīgajiem brīžiem!
Jā, es zinu.
Tāpēc es tev atstāju visas tās rētas, lai tu mani vēlāk atcerētos.
Jā.
Un es atcerēšos tevi paturēt dzīvu pietiekami ilgi, lai tu to nožēlotu.
Pārāk diža runa tik sīkam sūdabrālim.
Viņa laiks pienāks. Es tev apsolu.
Reindžer! Vai tu tur vēl esi?
Nē?
Ar ko tad es vedu sarunas?
Te ir Baba Voss.
Un es nevedu sarunas.
Baba Voss.
Esi savākusi varenu noziedznieku bandu, Ševa.
Esi izdarījusi man pakalpojumu. Nu varēšu nogalināt viņus visus uzreiz.
Tūlīt pat atveriet šīs durvis!
Baba Voss.
Īslaicīgs apgrūtinājums.
Ko izraisījusi tava impulsīvā rīcība.
Atzīšu, ka novērtēju viņu par zemu.
Tu to atzīsti. Kāds atvieglojums!
-Vai drīkstu ko ieteikt? -Hārlan…
Tu apsolīji, ka nerunāsi.
Ševa un viņas ģimene pārdeva Babas Vosa meitu trivantiešiem.
Viņam nav siltu jūtu pret viņiem.
Un, spriežot pēc bultām tavos karavīros,
es teiktu, ka meita ir šeit kopā ar viņu.
Un, ja te ir viņa meita, tad - skaidrs kā diena - te ir arī dēls.
Dod viņam laiku saprast, ka viņš ir slazdā.
Viņš atdos to meiteni, lai izglābtu savus bērnus, - es garantēju.
Lord Hārlan! Varbūt tomēr no tevis būs kāds labums.
Baba Vos!
Es saprotu, ka pie tevis ir tavi bērni -
leģendārie Haniva un Kofuns no kaujas Grīnhilas plaisā.
Man bērnu nav, tāpēc neesmu speciālists,
bet izskatās, ka tev ir paradums nostādīt viņus bīstamās situācijās.
Vai tu tiešām ļautu bērniem mirt,
aizsargājot ģimeni, kas pārdeva tavu meitu Īdo?
Atdod Ševu, viņas brāļus un māsas man,
un dodu tev godavārdu -
Haniva un Kofuns dzīvos.
Bet, ja man būs jāiet iekšā viņiem pakaļ, visi mirs.
Došu tev laiku to pārdomāt.
Man vajadzētu padoties.
Mana ģimene izturējās pret jums netaisni. Iešu to atlīdzināt.
Tevi piespieda strādāt tā vīra labā.
Es viņu pazīstu. Tu viņu pazīsti.
Vai ir kas tāds, kas ļauj ticēt, ka viņš savu vārdu turēs?
-Nē. -Nē.
Galu galā viņi iekļūs pa tām durvīm.
Jā, iekļūs.
Tāpēc sagatavosimies!
Vai tas ir…?
Dēls! Kas tas ir?
Nafta?
Nē. Domāju, ka tā ir degviela. Līdzīga naftai, bet deg ātrāk.
Un šis ir…
Jā, tā ir lampa.
Kā lai paskaidroju?
Tā padara tumsu gaišāku, lai var redzēt.
Dievs Liesma tavā rokā.
Ne gluži, bet tā tiešām kļūst ļoti karsta - kā uguns.
Tāpēc esi uzmanīgs!
Stobrs, spals, magazīna…
mēlīte.
Liec pirkstu uz mēlītes tikai tad, kad esi gatava šaut.
Un pavērs tikai pret to, kuru esi gatava iznīcināt.
Reindžer!
Domāju, ka būs labi.
Ir laba diena, lai nogalinātu.
Teici, ka ne par vienu tautu necīnies.
Un tomēr esi te.
Esmu te nevis Pensas, bet tevis dēļ.
Un arī tu te neesi Pensas dēļ. Esi te savas ģimenes dēļ.
Vispār tas ir smieklīgi.
Veselas karalistes liktenis ir atkarīgs no diviem cilvēkiem,
kam tā ir pilnīgi vienaldzīga.
Kas ir?
Dzirdu tavas domas jau no turienes.
Tas, ko Tormada teica par maniem bērniem.
Tu viņus esi sargājis visu mūžu.
Tikai lai atkal un atkal ievestu viņus briesmās.
Esmu tavus bērnus saticis. Viņi vairs nav bērni.
Nu viņi iet savu ceļu.
Pienāk laiks, kad izvēle vairs nav tavās rokās,
un to tev ir grūti pieņemt.
Nē, nav gan.
Nē, nav gan, jo tev patīk citiem teikt, kas viņiem jādara.
Baba Vos…
ļoti iespējams, ka mēs te mirsim.
Bet, pirms mēs to darām, man kaut kas jāzina.
Kā tas nākas, ka es nekad tev nespēju pielavīties?
Pie vainas tie milzu pauti, kas atsitas tev pret ciskām.
Tavs kreisais celis krakšķ katrā otrajā solī.
Ko?
Tāpēc es vienmēr dzirdu, ka tu nāc.
Tā ir patiesība?
Tīra patiesība.
Izsitiet caurumu!
Sāksim?
Tēt?
Tur iekšā ir pārāk daudz sienu.
Man vajadzēja svaigu gaisu.
Jā, Džerlamarelam laikam patika noslēgties no pasaules.
Tā darīja mūsu senči.
Viņi domāja, ka aizsargājas,
bet viņi tikai sevi ieslodzīja.
Viņiem bija bail.
Ne bez iemesla.
Baba Vos, tev beidzas laiks. Atdod bērnus!
Būsi par viņu kļūdījies, Hārlan.
Aiziet!
Izdarīji visu, ko varēji, lai viņus izglābtu.
Pieņemu, ka nu viss beigsies ātri.
Nē. Tas būs ilgāk, nekā tev liekas.
Bez pretošanās.
Haniva!
-Ej! -Labi.
-Cik tu piebeidzi? -Tu pirmais! Cik piebeidzi?
-Reizē! -Labi.
-Sešus. -Septiņus. Es uzvarēju.
Ak nē!
Ševa.
Džinkstoņa ausīs drīz beigsies.
Iesim!
Haniva!
Bumbas?
-Pārvietošanai gatavas. -Nāc līdzi!
Aiziet!
Kas notiek?
Tu izglābi man dzīvību. Nu es izglābšu tev.
Stāvi mierīgi un klusu!
Tu saki… Kas tas ir?
Nekusties! Viņi ir ar mani.
-Ko tu esi izdarījis? -Man tas bija jādara.
Guntar!
Hārlan!
Tu kavē.
-Vari nepateikties! -Pabeidz visu! Mēs ejam prom.
-Ja nogalināsi mani, viņi nogalinās tevi. -Tu mani nodevi.
Jā, tu mani nodevi pirmā.
Es tev piedāvāju jaunu dzīvi.
Izrādās, ka biju pieķēries vecajai.
Mēs iznīcināsim Pensu un visus, kas tajā.
Lūdzu, Trovēra! Lūdzu!
Neliec man to darīt!
Trovēra, lūdzu!
Velns! Man ļoti žēl.
Man ļoti žēl. Man nevajadzēja…
Man ļoti žēl.
Tu taču mani mīlēji, vai ne?
Vismaz mazliet?
Tu zini, ka mīlēju.
Tu zini, ka mīlēju. Viss kārtībā.
Tēt?
Tēt!
Kofun!
-Viss labi? Jā? -Man viss labi, dēls. Tev?
Tur bija vēl.
Vairs nav.
Tas ir beidzies.
Baba, es pārbaudīju visus līķus.
Tormadas te nav.
Velns!
Hārlan!
Baba! Mums jāsteidzas.
Jādabū…
Tēt, laid vaļā!
-Tu to pieļāvi. -Tēt!
Es novilcināju laiku!
Viņa vīri nogalināja pārējos trivantiešus.
-Es tev neuzticos. -Man vienalga.
-Kur ir Tormada? -Viņš ir prom.
-Velns! -Un viņš ir paņēmis bumbas.
-Uz kurieni viņš aizgāja? -Velns! Nav svarīgi, uz kurieni aizgāja.
Sasodītais stulbenis! Mēs zinām, uz kurieni viņš ies.
Uz Pensu.
Viņi nevar pārvietoties ļoti ātri, ja līdzi nes tās bumbas.
-Iesim! -Nē, Kofun.
Nē. Mēs iesim viņam pakaļ.
No šejienes var aiziet pa daudziem ceļiem.
Pat ja izdosies sadzīt viņiem pēdas, viņi būs labi aizsargāti.
Mēs esam ātrāki par viņiem.
Tāpēc mums jāiet uz Pensu. Jāsaceļ trauksme. Jāsagaida viņi ar armiju.
-Hārlanam taisnība. -Ko?
Ja cīnīsimies ar viņiem atkal, mūs sakaus.
Klau, tēt…
Kofun, tu vēl jūti cīņas enerģiju.
Bet drīz tā izdzisīs un tavs ķermenis jutīsies vājš.
Mums mazliet jāatpūšas, un tad ātri iesim uz Pensu, ja?
Es te nepalikšu.
Tev vajag jaunu apsēju.
Ja? Es to saožu. Uzticies man!
Gādā, lai viņu atrastu pašas mājā. Lai neuzzina, ka viņa ir saistīta ar šo.
Sapratu.
Tu neiesi ar viņiem?
Nē. Nospriedu, ka tev vajag sabiedrību.
Tu zini, ka, visticamāk, mums tas labi nebeigsies.
Pasaki man to, ko es nezinu.
-Kofun! -Stāt!
-Mums viņš jāaptur. -Nē.
Kofun… Tas ir mūsu mantojums.
Tas ir Džerlamarela mantojums, nevis mūsu.
Tas ir kas svarīgāks par viņu. Svarīgāks par mums.
Šī vieta ir iznīcinājusi dzīvi visiem, ko mīlam.
Ja? Un šīs bumbas varētu pielikt punktu visam.
Jūs taču nededzināt bumbas! Vai ne?
Tur ir gadsimtiem krātas zinības…
-Es nevaru ļaut tās sadedzināt. Neļaušu. -Nē.
Beidz!
Tu viņu neapturēsi.
Tu to nopietni?
Šī vieta ir viss, kas mums atlicis. Tā mūs pasargās.
Saka cilvēks ar pistoli.
Es neļaušu jums man to atņemt.
Haniva, tas esmu es.
Nomet pistoli!
Lūdzu! Nomet!
Tu to nopietni?
Tu tiešām mani nošausi? Pati savu brāli!
Velns parāvis! Tu mani nošausi?
Nāc šurp!
Tiec pāri…
-Tu to nedrīksti! Izbeidz! -Nē!
Beidz! Tūlīt! Viss galā. Beidz, tas ir izdarīts.
Haniva! Izbeidziet! Jūs abi. Mums jātiek no šejienes ārā.
-Ko tu izdarīji? -Haniva!
Haniva! Es zinu. Man žēl.
Mēs mirsim, ja tūlīt neiesim prom. Man žēl.
Man pietrūkst mūsu māju.
Nogādā šos bērnus drošībā un ej uz turieni!
Es atgriezīšos pie tevis.
Nekļūsti par pajanieti!
Es nepiederu ne pie vienas tautas.
Tu piederi man.
Turies, Haniva!
Šī vieta…
un visas tās zināšanas…
Tas bija mūsu ceļš uz priekšu.
Ja es tevi pazīstu, tu atradīsi citu ceļu.
Bet vai tu atgriezīsies?
Jau manis pietrūkst?
Nē.
Mazliet.
Es atgriezīšos.
Tikai dari visu, lai līdz tam laikam paliktu dzīva, ja?
Labi.
Šārlota!
Labi. Pazūdi!
Tā. Iesim!
Haja, Hove, vienmēr aiz manis! Ševa! Vienmēr aiz viņiem!
Haniva!
Paldies, ka glāb manu ģimeni.
Laikam jau viņi bija arī mana ģimene.
Tas nozīmē, ka esam māsas.
Man žēl par tavām mājām.
Nekas.
Ir vēl citas.
Tulkojusi Inguna Puķīte