Raganų medžiotojai jums tarnavo ištikimai
ir be klausimų visus jūsų karaliavimo metus,
keliaudami į tolimiausius karalystės kampelius, naikindami blogį.
Paskui jūs atsisakėte savo dieviškos doktrinos,
tuo suskaldydama mus ir privertusi mus slapstytis.
Dabar jūs vėl norite, kad jums tarnautume
lyg niekur nieko?
Taip.
Aš jūsų klausiu,
kurių galų turėtume tai daryti?
Kodėl mums tiesiog nenužudžius jūsų kaip eretikės ir viskas?
Liušenas teisus.
Dėl manęs patyrėte skausmą ir negandas.
Ir už tai aš kuo nuoširdžiausiai atsiprašau.
Mano sesuo, kuri, kaip manėme, buvo žuvusi, grįžo pas mane.
Ir iš to džiaugsmo
ir dėkingumo Dievei Liepsnai aš atvėriau savo širdį.
O mano sesuo apkerėjo mane.
Ji ir du jos raganiai vaikai.
Ir aš nuklydau nuo kelio.
Kaip ir jūs, dėl to žiauriai kentėjau.
Pastaruosius devynis mėnesius buvau laikoma surakinta.
Jie marino mane badu. Kankino mane.
Atėmė iš manęs mano kūdikį.
Bet tai - ne jų darbas.
Ne, jie buvo tik Dievės Liepsnos įrankiai.
Ji bandė mane.
Kad po išbandymų, tyra širdimi
dar sykį atkovočiau savo karalystę doriems žmonėms.
Kodėl turėtume jumis patikėti dabar?
Kodėl turėtumėte manimi tikėti?
Nes aš - jūsų karalienė!
Aš - jūsų karalienė,
paskirta jums Dievės.
Ir joks žmogus to nepakeis. Nei mano sesuo, nei trivantiečiai.
Ir ne tu, Liušenai.
Tai aš paskelbiau karą Trivantesui,
aš išpranašavau stebuklingą pergalę Grinhilo tarpeklyje.
Ir nuo tada atimti man gyvybę kėsinosi Tamaktis Džunas,
mano sesuo ir jos korumpuota taryba, trivantiečiai.
Tačiau niekas jų nesugebėjo įvykdyt tokios paprastos užduoties -
perrėžt man gerklę.
Ir jų pančiai manęs nesulaikė.
O Dievė Liepsna siuntė mane pas jus.
Jūs - kariai, neturintys šalies,
neturintys teisėtos karalienės.
Jūsų laukia tik du keliai.
Jus sučiups arba mano sesers kariuomenė,
arba jūs visi tapsite Trivanteso vergais.
Kodėl turėtumėte manimi tikėti?
Nes be manęs jūs nieko neturite! Ir aš myliu jus visus!
Aš atkovosiu savo tėvo sostą.
Dievė Liepsna parodė man kelią.
Todėl prašau jūsų.
Ne, aš jums įsakau
Dievės vardu stot į kovą mano pusėje!
Susigrąžint mūsų šventą karalystę!
Dievei ir sau.
Šventieji mano kariai!
Tikrieji Pajos gynėjai!
Haniva.
Matei jį?
- Ką? - Harlaną.
- Jis - ten su likusiais. - Kaip kalinys?
- Nežinau, bet, regis, ne. - Pamiršk Harlaną.
Kai baigsime čia, aš su juo susitvarkysiu. Padėk man užstumt duris.
Gerai.
Visi negyvi, pone.
Visi?
Kas jie buvo? Pajos kariai?
Jie čia nebūtų nužudyti.
Šitie - mūsų kariai.
Nepanašu.
Patikrinkit bombas ir vaikus.
Pone.
Lygiuot!
Patikrinkit namą.
Pone!
Durys užbarikaduotos.
Užbarikaduotos?
Vadinasi, turim svečių.
Judam.
Ren, man tavęs čia nereikia. Eik pas Hanivą.
Pažadėjau jų broliui juos apginti.
Nėra laiko ginčytis.
Aš lieku.
Gerai. Būsi paskutinė. Stebėk viską.
Dar keturi negyvi laboratorijoje.
- O bombos? - Vietoje.
Vadinasi, pastate - vaikai?
Vaikai nebūtų sugebėję užmušti du tuzinus karių.
Gal vaikai su jais arba...
Kapitone Armagonai.
Apverskite čia viską aukštyn kojomis.
Suraskite vaikus.
- Ir, kapitone, mums jų reikia gyvų. - Taip, pone.
Tormada, mes čia atėjome bombų. Paimkime jas ir eime.
Tu, kaip visada, mąstai siaurai.
Nemąstai į priekį.
Mes jau netekome Olomano.
Be matančių vaikų mes greit išnaudosime bombas.
Aš ne tam ilgus metus dirbau, kad paleisčiau savo bombų gamintojus.
- Šarlote. - Aš juos girdžiu. Arti?
Pernelyg arti.
Eikit toliau, prie medžio. Eikit.
Nagi. Pasilenkit. Žemyn.
Užsimerkit.
Jūs - čia.
Mes vaikams nieko nedarysim.
Tai eikit lauk.
Užmušk ją!
Visi sveiki? Visi?
Taip.
Aš - sveika.
Gerai. Judam toliau.
Eime. Už manęs.
Aš nežinau, kas jūs.
Ir jei atvirai, man nerūpi.
Bet jei pas jus ten mano vaikai, tuomet galim susitarti.
Jie - ne tavo vaikai.
Ševa.
Tik pažvelk, užaugai ir jau maištui vadovauji.
- Aš nustebintas. - Eik šikt!
Aš nenoriu tavęs žudyti, Ševa.
Bet jei reikės, nužudysiu.
Tave ir visą tavo šeimą.
Tie, kurie ten su tavimi, manęs nepažįsta, bet tu pažįsti.
Taigi, žinai, kad eisiu pro tas duris.
Pažįstu tave geriau nei manai, Tormada.
Pažįstamas balsas.
Reindžeri. Senas mano drauge.
Pasiilgau mūsų užsiėmimų drauge.
Aha, žinau!
Todėl palikau tavo veide tuos randus, kad nepamirštum manęs.
Taip.
Nepamiršiu tavęs palaikyti gyvo tiek, kad imtum to gailėtis.
Smarkūs žodžiai kaip tokiam apsišikusiam bailiui!
Jo laikas ateis. Aš tau pažadu.
Reindžeri. Tu dar ten?
Ne?
Tai su kuo man derėtis?
Čia Baba Vosas.
Ir aš nesiderėsiu.
Baba Vosas.
Neblogų nusikaltėlių prisikvietei, Ševa.
Padarei man didelę paslaugą. Dabar nudėsiu juos visus.
Atidaryk duris!
Baba Vosas.
Laikina kliūtis.
Tai dėl to, kad nesivaldai.
Pripažįstu, neįvertinau jo.
Tu pripažįsti. Koks palengvėjimas.
- Galiu pasiūlyti? - Harlanai...
Pažadėjai, kad jis nekalbės.
Ševa ir jos šeima įdavė trivantiečiams Baba Voso dukterį.
Jis jų tikrai nemyli.
O iš strėlių, kyšančių iš tavo karių, galiu pasakyti,
kad jo duktė - čia, su juo.
O jei jo duktė čia, galiu lažintis, kad ir sūnus čia.
Duok jam laiko suprast, kad jis neturi išeities.
Tą merginą jis tau atiduos, nes norės išgelbėt savo vaikus, patikėk.
Lordai Harlanai.
Iš jūsų gal ir bus naudos.
Baba Vosai!
Kaip suprantu, tavo vaikai - su tavim.
Haniva ir Kofunas, išgarsėję po Grinhilo tarpeklio mūšio.
Pats vaikų aš neturiu, tad gal ir neišmanau,
bet tu, regis, nuolat kiši juos į pavojų.
Negi leisi savo vaikams žūti,
gindamas šeimą, įdavusią tavo dukterį Ydui?
Grąžink man Ševą ir jos brolius bei seseris,
o aš tau duosiu žodį,
kad Haniva ir Kofunas liks gyvi.
Tačiau jei man teks įeiti ten ir kautis,
žus visi.
Duosiu tau laiko pagalvoti apie tai.
Man verčiau pasiduoti.
Juk tai mano šeima tave išdavė. Leiskit man už tai atsakyti.
Tas žmogus tave vertė dirbti per prievartą.
Aš jį pažįstu. Tu jį pažįsti.
Ar jo žodžiu iš viso galima tikėti?
- Ne. - Ne.
Anksčiau ar vėliau jie prasiverš pro šias duris.
Taip.
Todėl pasiruoškime.
Ar čia...
Sūnau, kas čia?
Tepalas?
Ne, manau, čia - kuras. Jis - kaip tepalas, tik dega greičiau.
O čia...
Čia - lempa.
Kaip man tau paaiškinti?
Ji pašviesina tamsą, kad mes galėtume matyti.
Dievė Liepsna rankoje?
Ne visai, bet ji gali įkaisti, kaip ugnis.
Todėl pasisaugok.
Vamzdis, rankena, magazinas,
gaidukas.
Pirštą dėk ant gaiduko tik kai būsi pasiruošusi iššauti.
Nukreipk jį tik į tai, ką norėsi sunaikinti.
Reindžeri.
Manau, mes pasiruošę.
Gera diena ką nors nužudyti.
Tiek kalbų apie tai, kad už jokią tautą nesikausi.
Ir štai, tu čia.
Aš kausiuos ne už Pensą, o už tave.
Ir tu čia ne dėl Pensos, o dėl savo šeimos.
Keista.
Visos karalystės likimas priklauso
nuo dviejų žmonių, kuriems į ją nusispjaut.
Kas yra?
Iš tolo girdžiu tavo mintis.
Mąstau apie tai, ką Tormada pasakė apie mano vaikus.
Visą gyvenimą juos gynei.
Tik tam, kad vėl ir vėl velčiau juos į pavojus.
Kalbėjau su tavo vaikais. Jie jau nebe vaikai.
Jie eina savo gyvenimo keliu.
Ateina metas, kai už juos spręsti nebegali.
Ir su tuo tau sunku susitaikyti.
Labai sunku.
Sunku, nes tu esi tas, kuriam patinka kitiems nurodinėti!
Baba Vosai,
mes iš čia galim ir neišeiti.
Pasakyk man vieną dalyką.
Kodėl man niekad nepavyksta slapta prie tavęs prisėlinti?
Nes tau į šlaunis daužosi tavo milžiniški kiaušai.
Tavo kairysis kelis braška kas antrą žingsnį.
Ką?
Taip aš suprantu, kad tu artiniesi.
Tai tiesa?
Žinoma.
Iš kelio.
Pradedam.
Tėti?
Ten - pernelyg daug sienų.
Norėjau įkvėpti gryno oro.
Taip, Dželamarelas, regis, išties užsivėrė nuo pasaulio.
Taip darė protėviai.
Jiems atrodė, kad sienos juos apsaugos.
Bet taip jie tik užsidarydavo patys.
Jie bijojo.
Nes turėjo priežasčių.
Baba Vosai, tavo laikas baigėsi. Perduok man vaikus.
Regis, klydai, Harlanai.
Pirmyn.
Tu padarei viską, kad juos išgelbėtum.
Spėju, tai ilgai netruks.
Ne. Truks ilgiau nei manai.
Jokio pasipriešinimo.
Haniva?
- Bėk. - Gerai.
- Kelis užvertei? - Tu pirmas. Kiek tu?
- Sakom vienu metu. - Gerai.
- Šešis. - Septynis. Aš laimėjau.
O, ne.
Ševa.
Tas skambesys ausyse tuoj liausis.
Eime.
Haniva.
Bombos?
- Paruoštos kelionei. - Paskui mane.
Lygiuot!
Kas čia vyksta?
Tu išgelbėjai man gyvybę, todėl dabar išgelbėsiu tave.
Ramiai. Tyliai.
Sakyk... Kas tai?
Nejudėk. Jie - su manim.
- Ką tu padarei? - Neturėjau kitos išeities.
Guntarai.
Harlanai.
Vėluoji.
- Nėra už ką. - Pribaik likusius. Išeiname.
- Nudėsi mane, aš nudėsiu tave. - Tu išdavei mane.
Tu pirma mane išdavei.
Aš siūliau tau naują gyvenimą.
O aš, pasirodo, negaliu palikt seno.
Mes sunaikinsime Pensą nepalikdami nė vieno gyvo.
Prašau, Trovere. Prašau.
Neversk manęs to daryti.
Trovere, prašau.
Šūdas. Atleisk man.
Atleisk. Nederėjo man...
Atleisk man.
Tu mylėjai mane, tiesa?
Bent truputį?
Juk žinai, kad mylėjau.
Žinai, kad mylėjau. Viskas gerai.
Tėti?
Kofunai.
- Kaip tu? Tvarka? - Viskas gerai, berniuk. O tu?
Jų buvo daugiau.
Nebe.
Viskas baigta.
Baba, patikrinau visus žuvusius.
Tormados nėr.
Velnias!
Harlanai!
Baba. Laiko nėr daug.
Turime...
Tėti. Paleisk jį.
- Tu leidai, kad tai įvyktų! - Tėti!
Aš laimėjau jums laiko!
Jo vyrai nužudė likusius trivantiečius.
- Aš nepasitikiu tavim! - Man nerūpi!
- Kur Tormada? - Išėjo.
- Velnias. - Ir bombas pasiėmė.
- Kur jis išėjo? - Velnias! Nesvarbu, kur.
Sušiktas kvaily. Mes žinom, kur jis eis.
Į Pensą.
Jie negali eiti greitai, jei neša tas bombas.
- Eime. - Ne, Kofunai.
Ne. Mes turim jį pavyti.
Iš čia veda daugybė kelių.
Jei net suseksime juos, jie turės gerą gynybą.
Mes greitesni už juos.
Todėl turime skubėti į Pensą, įspėt visus ir sutikti juos su armija.
- Harlanas teisus. - Ką?
Jei dabar juos pulsim, pralaimėsim.
Klausyk tėti...
Kofunai, tu jauti pakylėjimą po mūšio.
Bet ta banga greit nuslūgs, ir ateis nuovargis.
Mums reikia pailsėti truputį, o tada skubėti į Pensą, girdi?
Aš čia neliksiu.
Tau reikia perrišti žaizdą.
Girdi? Užuodžiu. Patikėk manim.
Padarykit taip, kad ją rastų jos namuose. Niekam nereik žinoti, kad ji čia dalyvavo.
Supratau.
Neisi su jais?
Ne. Maniau, tau prireiks draugijos.
Žinok, tai mums gali nesibaigti geruoju.
Pasakyk man tai, ko nežinau.
- Kofunai! - Stok!
- Turim jį sustabdyti. - Ne.
Kofunai, čia juk visas mūsų palikimas.
Čia - Dželamarelo palikimas. Ne mūsų.
Tai - kur kas svarbiau už jį ir už mus.
Šie namai sugriovė gyvenimus visų, kuriuos mylėjome!
Girdi? O tos bombos gali iš viso visus pribaigti.
Juk nedegini bombų! Tiesa?
Čia sukauptos šimtametės žinios, tu...
- Aš neleisiu jam visko sudeginti. - Ne.
Stok!
Tu jo nesulaikysi.
Rimtai?
Be šios vietos nieko neturim. Joje galėsim slėptis.
Sako ta, kuri laiko ginklą.
Neleisiu tau atimti jų iš manęs.
Haniva, čia aš.
Nuleisk ginklą.
Prašau? Nuleisk.
Tu rimtai?
Tu šausi į mane? Savo brolį!
Po galais! Tu šausi į mane?
Ateik čia!
Čionai...
- Nedaryk to! Stok! Liaukis! - Ne!
Stok! Viskas baigta! Liaukis.
Haniva! Liaukis! Abu liaukitės! Turim bėgt iš čia!
- Ką padarei? - Haniva.
Haniva. Aš suprantu. Atleisk.
Mums galas, jei dabar neišeisime. Man labai gaila.
Ilgiuosi mūsų namų.
Nuvesk šiuos vaikus į saugią vietą, tada eik namo.
Aš grįšiu pas tave.
Netapk pajumi.
Aš nepriklausau jokiai tautai.
Tu priklausai man.
Būk stipri, Haniva.
Tie namai...
su visomis žiniomis...
Tai buvo mūsų kelias į ateitį.
Jei aš tave pažįstu, surasi kitą kelią.
Bet tu grįši?
Jau pasiilgai manęs?
Ne.
Truputį.
Aš grįšiu.
Tik pasistenk išlikt gyva iki tol, gerai?
Gerai.
Šarlote.
Gerai. Dink iš čia.
Gerai! Keliaujam.
Haja, Houva, jūs visada už manęs. Ševa! Visada už jų.
Haniva.
Ačiū, kad išgelbėjai mano šeimą.
Jie, regis, dabar ir mano šeima.
Vadinasi, mes - sesės.
Man labai gaila dėl jūsų namų.
Nieko baisaus.
Yra kitų.
Išvertė Egidija Namavičė