Поставте варту при їхній церкві
та біля кожного дому – ану ж вони повернуться.
Навряд чи відьмолови скоро повернуться додому.
Ви поставили їхні вірування поза законом.
Їхні вірування поза законом у всій Пайї. Куди вони підуть?
Королівство велике.
Думаю, у віддалених містах, таких як Лебнін, Алтуна,
вони знайдуть притулок.
Лорди Дієґо і Торранс повідомили, де вони?
Їх уже знайшли.
Мабуть, скоро отримаємо новини. Рада вже зібралася.
Що чути про моїх рідних?
Навіть якщо в Домі просвіти все пройшло ідеально,
вони не встигли б повернутися.
Коли це щось було ідеально?
Кажете, рада вже зібралася?
Так.
Чому нікого не чути?
Чую запах крові.
Тут усі вони?
Здається, так.
Лорд Дієґо.
Відьмолови.
Кров ще тепла. Я відведу вас у безпечне місце.
СЛІПОТА
-Це не допоможе. -Про що ти?
Треба не лише прибути в Пеннсу раніше за Тормаду.
Треба ще зібрати армію,
збудувати укріплення, скласти план.
Ти знаєш коротший шлях?
Власне, знаю.
Є один шлях, яким іноді ходять контрабандисти.
Чому ти про це кажеш аж тепер?
Бо він небезпечний.
Але заощадить нам цілий день. Чи й два.
Хочеш повести їх низинами? Ти здурів.
Що за низини?
Їх немає на мапах. І місцевість складна.
-Чому складна? -Ми там втрачали людей.
-Втрачали? Як? -Хтозна.
-Там привиди. -Не привиди.
Цей шлях не ідеальний, але найшвидший.
Нас семеро, троє – зрячі.
Я там багато разів ходив з меншою кількістю людей.
Скільки разів?
Два.
Ти поведеш.
Авжеж. Караєш того, хто придумав план.
Як відьмолови пройшли нашу оборону?
Їх було небагато. Трьох–чотирьох вистачило б.
То були переважно беззбройні цивільні.
Це я винна.
Маґро.
Вони були в моїх руках біля шибениці.
А я їх відпустила.
Ви виявили милосердя.
Моє милосердя вбило цілу раду.
Сестра була права.
На насильство треба відповідати насильством.
Я знайду тих відьмоловів.
Вони вбивці й заплатять за це.
Але прошу вас доручити це мені. Хай ваші руки будуть чисті.
Для цього вже пізно.
Тпру!
Вітаю, раднику. Ви якраз вчасно.
Я чула, весь ваш батальйон загинув від рук однієї людини.
Людину, яку ви нібито вбили.
Так, так. То Баба Восс.
Я винен, я зробив висновки і так далі.
Але навіщо говорити про минулі помилки,
краще розкажіть, скільки солдатів ви мені привели.
Жалюгідно мало. Я мушу проявляти обережність.
Поки я не купила вірність генералів,
я не можу виявляти своєї участі в цьому.
Розумні розрахунки.
Мабуть. Але нам бракує одного полку.
Ми зможемо захопити Пеннсу?
Ви й досі недооцінюєте силу моїх бомб.
Мене турбує, чи в нас досить людей, щоб їх розмістити.
Солдати більше не потрібні.
Ми побудували машини, з яких можна запускати бомби на великі відстані.
-Ви їх випробували? -Ви мене ображаєте.
А зрячі діти?
Як ви будете діяти без них?
Ми їх знайдемо. І в нас є інші зрячі люди.
Тепер у нас досить боєприпасів,
щоб зрівняти з землею все Паянське королівство.
Тоді ви повинні йти в Пеннсу.
Беріть мій загін.
-Моя вам подяка. -Командире.
Стати в лави!
Ви повертаєтеся?
Так. Мені треба владнати кризу в імперії.
А вам – завоювати королівство.
Щасливої дороги.
Гарлане, з усіх поганих ідей ця – найгірша.
Так. Але вороття немає.
Поговори з сестрою.
Вона в мене стріляла.
Кофуне, знаєш, чому твоя мама буде кращою королевою, ніж Сібет?
Ні. Бо вона не божевільна?
Бо вона має милосердя.
Я не міг би бути королем,
бо моє милосердя слабше за бажання битися.
Мабуть, тому я добрий воїн. Не знаю.
Але я знаю, що ти син своєї матері.
Ти змалку маєш її милосердя й мудрість.
Ти вважаєш це слабкістю, але це твоя сила.
Ти сильний, як мама. Ти станеш великим королем.
Що?
Що ти таке кажеш? Я не буду королем.
Так кажуть усі принци.
Будь ласка, поговори з сестрою.
Це не допоможе.
Молодець, синку.
Гей.
-Я залишу вас самих. -Рен.
-Нам усе одно доведеться поговорити. -Невже?
Не тільки я. Мама з татом теж би його спалили.
Знання, зібрані в тому домі, могли б змінити світ.
Думаєш, я цього не знаю? Ганіво, вони робили бомби.
Вони роблять бомби. Не ми.
Ми були б інакші.
Ти швидко схопила пістолет.
Вибач. То була помилка.
Так, велика помилка.
Ніби ти не робив помилок. Сібет.
Що таке, тату?
Ми тут не самі.
Кляте місце.
Я когось бачила.
Там ще один.
Їх багато.
Не менше шести.
З шістьма ми впораємося. Так?
Агов!
Ми проходимо мимо. Ми не зробимо вам шкоди.
Але… в нас багато зброї.
У них собаки.
То не собаки.
Стій! Чорт.
Ґунтаре!
От лайно! Чорт! Ні!
Чорт!
О чорт.
-Кофуне, ти поранений? -Ні.
Де Ганіва?
Пустіть!
Ганіво!
Ганіво.
Баба!
-Де вона? -Її забрали.
Вона в них.
Тпру.
Що таке? Чому ми зупинилися?
Хтось стоїть на дорозі.
Що таке?
Відставити.
Хто ти й чого хочеш?
Я шукаю Тормаду.
Я Тормада.
Я сам.
Відпустіть.
Хто ти така?
Тормадо, я Сібет Кейн.
Ваша величність. Для мене це честь.
Я чула, що ти розумний.
А де та чудова зброя, про яку я стільки чула?
Це людські кістки?
Хто це?
У дитинстві я чув легенди про цих істот.
Це плем'я, що живе як тварини. Полює і їсть собі подібних.
Я теж чув ці легенди. Довбані людожери.
Канібали. Ми про них читали.
Що будемо робити? Треба їх знайти.
Розділимося й обшукаємо територію.
Ні, це дуже довго. Ми не встигнемо.
Може, встигнемо. Їх не просто так забрали живцем.
Що ти хочеш сказати?
Вони тримають здобич живою, щоб м'ясо не зіпсувалося.
Кофуне, їдь у Пеннсу, скажи мамі, що Тормада наближається.
Ні, я нікуди не поїду. Я потрібен Ганіві.
Ти потрібен синові й матері.
Сідай на коня, скачи в Пеннсу й попередь її.
Рен, за мною.
Ми її повернемо.
-Ременд Скелт. -Хто це?
Тамакті Джун.
Я чув, що ти воскрес
й одразу розпустив армію, в якій служив.
Я служу королеві.
А ти підтримуєш тих,
хто хоче відібрати в неї корону.
Я простий коваль. Я нікого не підтримую.
Ну, тоді…
пора підтримати.
Моя королево.
Вітаю. Ти Ременд?
Ваша величність.
Я шукаю відьмоловів.
Відьмоловів розпустили, моя королево.
Хочеш, щоб було так?
Тамакті Джун.
-Де вони? -Я не знаю! Не знаю!
Поклади його руку на стіл.
Це свистячий меч.
Навряд чи ти робив такі.
Є дуже мало майстрів такого рівня.
Точність його леза досягає нелюдського рівня.
Відьмолови, яких ми шукаємо, щойно вбили 12 невинних паянців.
Якщо їх не знайти, вони вбиватимуть далі.
Тож прошу, скажи, де вони.
Не скажу.
Розумію.
Мабуть, ти й далі робитимеш мечі без цього пальця,
а що буде, якщо відтяти великий?
Ні, чорт забирай!
Ні! Вони в маєтку каменяра.
На задньому подвір'ї будинок. Вони там.
Дякую.
Клята єретичко! Надіюся, вони переріжуть тобі горло!
Тобі й твоїм позашлюбним дітям-відьмакам!
Відрубайте йому руку.
Так. Сюди.
Едо теж так вистежував.
Мій батько був работорговець.
Він навчив нас так вистежувати.
Налякані люди залишають сліди.
Вони роблять помилки.
Але ці, ці істоти…
нічого не бояться.
Ти загубив слід?
Є щось?
Вони не лишають слідів.
Вони мисливці.
Хай полюють на нас.
Ходімо.
Це Тамакті Джун. Ми знаємо, що ви тут.
Генерале відьмоловів.
Хочете знову приєднатися до нас.
Шайло. Я мав здогадатися.
Переговорів не буде.
Я не збираюся вести переговори.
Вони на даху.
Назад!
Маґро Кейн. Де ти?
Я тут.
Маґро!
Де всі інші?
Що ви задумали?
Думаєш, я порушу присягу Богині заради такої єретички, як ти?
Ти не маєш над ними жодної влади.
Тепер вони служать іншій королеві.
Якій королеві? Що ти таке кажеш?
Ти не знаєш?
Сібет і відьмолови кинуть Божий грім
на твою голову й голови твоїх диявольських дітей.
Твою битву за королівство вже програно.
Краще вбий мене, Маґро. Або ти про це пошкодуєш.
Ти відьмоловка, що не може ходити.
Ти вже мертва.
Убий мене, сучко!
Шайло.
Тамакті Джун.
Вияви мені честь. Добий мене.
Смерть треба заслужити, Шайло.
Повір мені, я знаю.
Убий мене!
Ти опритомніла.
Де ми?
Судячи з запаху, ми в них удома.
Пахне, як…
О ні.
Що?
Вони їдять людей.
Боже мій.
Ґунтар.
От чорт.
Треба вирватися звідси.
Так.
Я вже пробував, поки вони спали.
Вони тварини, але вміють в'язати вузли.
Нас визволять.
Ганіво, якби вони знайшли наш слід, то вже були б тут.
До того ж треба думати про Пеннсу.
-Чому? -Це пріоритет.
Вони повинні повернутися додому й попередити Маґру.
Батько мене не покине.
Навіть заради цілого королівства?
Так. Навіть заради цього.
Що ж…
Думаю, можна заспокоїтися,
бо так чи так, а ми мертві.
Гей.
-Ганіво. -Що?
Знаєш, ми насправді не спілкувалися.
Хочеш почати зараз?
Вибач, тобі треба кудись іти?
Так.
Позад тебе лежать осколки скла, десь на відстані простягнутої руки,
але треба посунутися.
-Так. -Куди?
Ще трохи далі. Так.
Тепер на відстані половини руки. Ще трохи далі.
-Пів руки? -Так.
Ти вже близько. Майже.
-Ще далі. -Гаразд.
Я не можу більше тягтися. От чорт.
Так. Так, ти дуже близько.
-Так, майже. -Добре.
Він іде.
-Де скло? -Тихо.
Не треба… Скажи мені тихо. Де воно?
Він іде.
Ні. Осколок у мене.
Добре. О чорт.
-Ні! -О чорт.
Люсьєне, це ти?
Так, моя королево.
Тривантійський учений у нас.
Приведіть його.
Я чую кайдани. Чому він у кайданах?
Задля вашої безпеки, моя королево.
Так не ставляться до нового друга й союзника.
Звільніть його.
-Моя королево. -Негайно.
Вибачте, Тормадо.
Наші народи так довго ворогували,
що Люсьєн не винен.
Був би я на вашому місці і схопив вас, я зробив би те саме.
Отже, Тривант і Пайя мали от-от укласти мирний договір,
а ти запланував напад.
Договір з вашою сестрою не приніс би мені миру.
Ти збираєшся воювати, маючи жменьку солдатів.
Такий я дивак.
Так, я про тебе чула.
Про твою чудову нову зброю…
що розриває землю навпіл, як грім з небес.
Майже нездоланна перевага.
Хоч ти не представляєш весь Тривант, так?
Напевне, так само, як ви не представляєте всю Пайю.
Тормадо, я думаю,
ми можемо подружитися.
Чому мені так пощастило?
Ворог мого ворога – мій друг.
Чи суперник.
Цікаво, як це все закінчиться.
Якщо будеш обережний, збережеш голову на плечах.
О, я її точно збережу.
Бо без мене мої бомби – просто шматки Божої кістки,
якими ви не зможете скористатися.
А без моїх бомб ви не відвоюєте своє королівство.
А без моєї армії
на тебе можуть напасти як з Пеннси, так і з Триванту.
Це схоже на ідеальні підстави для укладання угоди.
Скажіть, моя королево, що ви хочете.
Хочу повернути батькове королівство.
Нащо зупинятися на цьому?
Світ не обмежується Пайєю. Я хочу його завоювати.
Коли Пайя стане моєю, можеш влаштувати там базу для створення зброї
і розширяти свою імперію, наскільки забажаєш.
Ви не схожа на людину, яка любить ділитися.
Не з будь-ким.
А з чоловіком.
З королем.
-Це освідчення, ваша величносте? -Моя королево.
-Якщо так, я згоден. -Чекайте.
Тихо, Люсьєне. Не чуєш, що ми говоримо?
Невже ви серйозно хочете укласти союз із тривантійцем?
Йому не можна довіряти.
Мабуть, твоя правда.
Передай мені свій меч.
Ваша величність.
Що скажеш, Тормадо? Тобі можна довіряти?
Визнаю, це справді ризик.
Але мені здається, що ви багато років
прислухалися до своїх інстинктів.
Саме так.
Дякую за службу.
Я все життя правила сама.
Це виснажливо.
Самотньо.
Я ще не зустрічала того, кому вистачило б сил.
Здається, тобі вистачить.
Саме так, моя королево.
Гарлане.
Може, це наш єдиний шанс.
Ти зміг.
Ганіво.
Я тут.
Гарлане.
Гарлане!
Ганіво.
Я тут.
Добре.
Ти повернувся.
Я нікуди не тікав.
Просто шукав щось важке, щоб ударити вилупка.
Усе. Нам треба йти.
-Тату. -Ганіво.
-Ти поранена? -Ні.
-Ганіво. -Де Гарлан?
Невже ти за мене боїшся, Бу-бу?
-Гарлане. -О ні.
-От лайно. От лихо. -Допоможи.
Я не такий швидкий, як думав.
Поріз глибокий.
Не страшно. Зупинимо кров і віднесемо його до цілителя.
Ганіво…
Вони були не останні.
Їх багато, і вони повернуться,
тож ви повинні швидко рухатися.
Ми тебе не покинемо, Гарлане.
Навряд чи ви маєте вибір.
Ні.
Нічого.
Я не проти.
Слухай, я довго дбав тільки про себе.
Приємно тепер допомогти іншим.
-Дякую. -Це я тобі дякую.
Бачиш, як це приємно, га? Приємно.
А тепер послухай мене.
Коли розповідатимеш про мене…
обіцяй мені,
що сильно перебільшиш мою хоробрість перед лицем неминучої смерті.
Гаразд?
Так, Гарлане, ти був дуже сміливий.
Добре. Дуже добре. Так і розповідай.
Чекай…
Віддай це Маґрі, гаразд?
І скажи їй, що…
Так, скажи їй…
вона…
Усе гаразд. Вона знає.
Іди. Вам треба йти.
Чекання, поки я помру, засмучує.
-Гарлане. -Усе гаразд, Ганіво.
Ідіть. Вам треба йти.
От чорт.
От лайно.
Баба Восс.
Так, Гарлане.
Не віддавай їм моє місто.
Тпру.
Я ніколи не боролася за корону.
Я народилась у королівській сім'ї, я королева, помазана Богинею.
Я носила корону, але вона здавалася мені легкою.
А тепер ця корона кується в полум'ї війни.
Я стану відродженою королевою, помазаною кров'ю ворогів.
У вас душа поетеси, моя королево.
Ми готові?
Готові.
Добре. Починаймо.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк