Не мога да го пусна сам. - Късно е. Вече е стигнал.
С Кофун и Рен можем да го настигнем.
Дори да убие Сибет, как мисли да се измъкне?
Не очаква да се спаси.
Трябва да му помогнем. - Да.
Не.
Цялото население на Пенса е в тунела,
а краят му не се вижда.
Ако Сибет пусне отново бог Гръм,
тунелът ще се превърне в масов гроб.
Имахме време за битки, но то отмина.
Татко отиде да се бие.
Да се надяваме, че го прави тихо.
Искаш ли?
Не, благодаря.
Ще има повече за мен.
Имаме ли някакъв план?
Да убием кралицата.
Това по-скоро е цел, а не план.
Ще уплашиш хората.
Бездруго се боят от мен.
Да, сигурно.
Но не и ти. - Не се обиждай.
Аз не се страхувам като другите.
Защо?
Не си особено едър.
Не съм, всъщност бях изтърсакът.
Но бях по-умен от останалите.
Разбрах, че има други пътища към властта.
Идо Вос беше огромен мъж,
но по тази причина беше тесногръд.
Искаше зрящите да водят армията му.
Изобщо не му хрумна, че могат да прочетат книгите на предците,
да отключат познание, което да промени лицето на войната.
Цял живот търся власт,
която не зависи от това с каква сила замахваш с меча.
И ето ме сега тук, седя срещу теб.
Мога да унищожавам градове без армия.
Идо никога не е мечтал за подобно нещо.
Това ми напомня,
че досега трябваше да имаме отговор от Магра.
Кога ще приемем, че намеренията й са други?
Магра не взема бързи решения.
Сигурно я убеждават да се бие,
но изкривеното й разбиране за добродетел ще я подтикне
да пожертва живота си за народа.
Щом казваш.
Тормада.
Да.
Приготви бомбите, за всеки случай.
Винаги са в готовност.
Аз трябваше да отида, не той.
Саможертвата ти няма да е от полза и народът ще остане без кралица.
Значи да пожертвам съпруга си?
Ако това е цената, да.
Не.
Магра, дръж се. Придържай се към плана.
Точно този момент
може да е това, за което си родена.
Нека реката си тече.
Нека всички мечтатели
събудят нацията.
Чакаме
новия Йерусалим.
Сребърни градове се издигат
сред сутрешните светлини.
Улиците ги водят
и сирените ги викат
с песен.
Тя е зов
за саможертва.
Тръпне и тупти.
О.
Сърцето ме боли.
Стигаме до ръба.
Тичаме по водата.
Минаваме през мъглата.
Синове и дъщери,
нека реката си тече.
Нека всички мечтатели
събудят нацията.
Чакаме
новия Йерусалим.
Нейната шатра е. Надушвам я.
Тогава къде е?
Кралице. - Викал си ме.
Айура, кажи й какво чуваш.
Нищо.
Нищо ли?
Нито гласове, нито сечива.
Нито се готви, нито пукат огньове.
Не плачат бебета.
Чувам само приглушения шум на много крака.
Приглушен ли?
Приглушен от пръстта. - Под земята са.
Крият се.
Не. Движат се.
Тунел.
Намерили са изход.
Готови ли са?
Да, кралице.
Бомбардирай ги.
Убийте ги! - Огън!
Огън!
О, не.
Мамка му.
Ела.
Разбрала е. - Да.
Не спирайте.
Казах да не спирате!
Промяна?
Не.
Не спирай.
Огън!
Завърти с 10 градуса! Същото разстояние.
Пригответе се!
Готови! - Готови!
Огън!
Спрете!
Кофун? - Чакайте тук.
Кофун.
Спряхме ги.
Отлично.
Удари ги пак.
Кофун?
Да?
Бягай!
Кофун!
Дали някой ни е чул, Баба?
Кой е там? - Капитане?
Сред нас са!
Нов план? - Нов план.
На нож!
Кофун!
Кофун.
Добре ли си?
Да. Няма нищо счупено.
Дали? - Улф добре ли е?
Да.
Не можем да продължим.
Не бива да оставаме тук. Ще ни погребат живи.
Продължава да пуска бомби.
Ако трябва да избирам как точно ще умрем,
предпочитам да се бия за земята ни, пред това да се крия под нея.
Аз също.
И аз.
Аз също.
Генерале. - Какво?
Бой. В лагера. - Ловци на вещици?
Не са ловци, и триванти не са.
Двама са. Единият е много едър.
Баба Вос.
Проникнали са в лагера.
Тревога! Врагове в лагера!
Врагове в лагера! Нашественици!
Врагове в лагера!
Е, майната му. Беше въпрос на време.
Минали са оттук. Да вървим.
Баба, мъртъв ли си?
Не.
И аз не съм. - Към бомбите.
Идваш ли?
Един момент. Негодникът е едър.
Магра.
Защо идва сега? - Преустанови атаката.
Не изпълни условията ти.
Сестра ми е елементарна и предвидима.
Не успя да спаси народа.
Сега ще се принесе в жертва, за да спаси оцелелите.
Трябва да продължим атаката. Все още имат армия.
И след малко ще изпълнява нашите заповеди.
Защо вярваш на... - Тормада.
Проникна в мен и с бомбите си покори град.
Денят е успешен за теб. Не го проваляй.
Спрете!
Лейт. Мос!
Всички свободни воини да претърсват лагера за нашественици!
Слушам.
Чухте го! Разпръснете се!
Магра.
Радвам се, че си решила да приемеш поканата ми.
Съжалявам, че се стигна дотук.
Наистина ли?
Знам, че смяташ, че греша, но аз, също като теб,
се опитвам да постъпя така, както смятам за правилно.
Като убиваш невинни граждани?
Не се ли уморяваш от принципите си?
Защитих те. - Предаде ме.
За да опазя всички останали.
Историята се повтаря.
Сибет.
Нека ти напомня, че като по-млада се опита да ме изместиш.
Сега опита отново.
И в двата случая
остана изненадана от ужасните последствия от действията си.
Не знам какво е нужно, за да разбереш, че не си
и никога няма да бъдеш кралица.
Не съм го искала.
И на двете ни е ясно, че лъжеш.
Не ти стигаше да си любимката на нашите.
Искаше да ми отнемеш всичко.
Ние не сме важните.
Така ли? - Сибет.
Можем да поправим стореното.
Все още има шанс всеки да получи каквото иска.
Аз вече го получих.
Няма да ме убиеш.
Може да ме мразиш, но съм сигурна, че още ме обичаш.
Никога не ти е липсвало самочувствие.
Ти все още си сестрата, която цял живот съм обичала.
Която ми сплиташе косите.
Която ми правеше кукли.
Която ме вземаше в леглото си, когато имаше буря.
Моята сестра.
Която ми пя, докато заспах, когато мама почина.
Която не губеше търпение.
Никога, дори за миг, не пусна ръката ми.
Ярка звезда свети над теб.
Нощният бриз сякаш нашепва:
"Обичам те".
Птици пеят в явора.
В съня си виж ме ти.
Въпреки това трябва да те убия.
Няма друг начин.
Да, знам.
Приключи ли, кралице?
Не съм твоя кралица!
Убийте я.
Магра! - Тамакти.
Строй се!
Тамакти. - До теб съм.
Готови!
Пожела битка. - Така беше.
Кофун! - Тук съм.
Вървете!
Възобновете атаката!
Изстреляйте бомбите! Унищожете шибания град!
Тормада.
Тормада! - Баба Вос!
Надявах се да се срещнем.
Татко!
Спрете ги!
Баба Вос! Още ли си жив?
Няма да повторя грешката си. - Тормада!
Не! Не! Не!
О, боже!
Мамка му!
Тате!
Къде си ранен?
Добре съм.
Не тръгвай след мен.
Къде отиваш? - Да сложа край на всичко това.
Тате, не отивай. Ранен си тежко.
Не ме следвай.
Идвам с теб.
Не. Искам да останеш тук.
Защити ме със стрелите си, както винаги.
Ханиуа.
Обичам те.
Погледни ме. Обичам те.
Спомни си какво съм те учил.
Аз съм Баба Вос.
Магра.
Баба.
Виждам те.
Татко!
Тате.
Всяка сутрин се разхождам. Минавам покрай магазините и домовете.
Чувам семействата вътре...
Говорят. Спят.
Смеят се. Плачат.
Когато ги слушам,
сякаш съм майка, която се буди нощем, за да се увери, че бебето й диша.
Знам, че не излизам, за да слушам тях.
Търся теб.
Надявам се да уловя твоето ехо, отекващо между планините.
Остави след себе си голяма празнота,
която ме буди всяка сутрин и ме кара да изляза навън.
Никога не си искал всичко това.
Наясно съм.
И всеки ден си мисля за всичко, което ти беше отнето.
Което аз ти отнех
в служба на тази корона, която не съм сигурна, че заслужавам.
Децата ти усещат липсата ти постоянно, също като мен.
Но тяхното бъдеще, което ти подсигури със саможертвата си,
им предлага неограничени възможности.
Дъщеря ти тръгна по стъпките на майка си и се ожени за тривантка.
Две зрящи жени търсят мястото си в този свят.
Няма да им е лесно и се боя за тях.
Но чувам любовта в гласовете им, когато разговарят.
Успокоява ме мисълта, че Ханиуа е срещнала голямата любов.
Кофун свиква с ролята си на баща.
Знам, че защото има син, няма да мине и ден,
без да мисли за своя баща.
Това ужасно място ме привлича.
В тази обгорена земя лежат останките и на сестра ми, и на съпруга ми.
Чудя се как изобщо някога ще поникне нещо на тази черна, съсипана земя.
Не знам къде отиваме след смъртта.
Но където и да си,
дано най-сетне си намерил
покоя, който толкова упорито търсеше приживе.
За теб и за всички нас.
И се надявам да ми простиш.
Никой не отрича, че сме задължени на Пая
за победата над Тормада и унищожението на оръжията му.
Аз лично едва оцелях след атаката му над нашето правителство.
Въпреки това не можем да подпишем този или друг договор
с нация, която предлага убежище на зрящи.
Всички станахме свидетели на унищожителната сила на зрението.
Народът на Триванти смята,
че зрението представлява прекалено голям риск за нас.
Разбирам позицията ви.
Но зрението не е виновно за създаването на бомбите.
Тормада е експлоатирал жестоко зрящите деца,
отключили познанието на древните.
Това унищожително познание, а не самото зрение,
трябва да бъде забранено.
Зрящите винаги ще бъдат проводници на това познание.
И винаги ще има хора като Тормада,
които ще решат да ги експлоатират.
Сред нас са трима зрящи,
които изиграха решаваща роля за победата над Тормада
и унищожението на бомбите. - Да.
Както казахме по-рано - ще им дадем амнистия.
Защо ни е амнистия?
Нищо лошо не сме сторили.
Всъщност, ако не бяхме ние,
Тормада сега щеше да бомбардира града ви.
Ханиуа, сега не е моментът.
Не е ли? А кога ще настъпи? - Принцесо!
Забравяте с кого разговаряте.
Мисля, че вие забравяте.
Посланик, извинявам се...
Зрението не се завръща! То вече е тук.
И на ваше място
бих била благодарна, че ви предлагаме мир.
Не ви съветвам да ставаме врагове.
Това заплаха ли беше? - Не, разбира се...
Посланик, извинявам се. Трябва да разберете,
че със сестра ми сме преследвани през целия ни живот
само защото сме се родили зрящи.
Идеята, че аз или някой като мен може да бъде
заплаха за незрящите, е основана на суеверия и страх,
а не на истинската ни същност.
Същността ми няма нищо общо с факта, че виждам.
Аз съм син.
Аз съм баща.
Аз съм паянец.
Но най-важното - аз съм ваш партньор в мирните преговори.
Моля ви. Може ли да продължим?
Така да бъде.
Ханиуа.
Так.
Тя прие ли?
Разбраха се преговорите да продължат.
Но засега?
Нямаше избор.
Трябва да мисли за кралството. Нямаме сили за нова война.
Обеща да ни закриля.
Закриля цяло кралство.
Ние също - като принц и принцеса.
Нали не очакваш да станеш крал?
Един от нас ще наследи мама.
Народът на Пая никога няма да приеме зрящ крал.
Дори това да стане, тривантите няма да го допуснат.
Чу какво казаха.
Забрави да станем крал или кралица. Не искат да съществуваме.
Защо си толкова ядосана? - А ти защо не си?
Никога няма да ни приемат.
Този свят не е наш.
Тук е моето семейство.
Тук ще отгледам сина си.
Синът ти ще живее в свят, различен от твоя.
Децата ми никога няма да ми простят.
Спаси хиляди животи, включително техния.
Постави началото на истински диалог с тривантите.
Но зрението отново е забранено.
Когато бях малък, баща ми ловеше сьомга.
Всяка есен ме водеше на реката на риболов.
Първите няколко дни обикновено не хващахме нищо.
После един ден хващахме една.
Две.
Не стигаха за всички.
Но знаехме, че на другия ден ще има повече.
Пет, десет сьомги.
Скоро реката гъмжеше от риба.
Зрението се връща.
С теб хванахме първите риби, плуващи срещу течението.
Ще дойдат още.
Несъмнено вече има такива сред нас.
Ще дойдат и други.
Няма нито закон, нито религия, които да го спрат.
Наша работа е как ще се отнесем към него в кралството си.
Тривантите ясно заявиха позицията си.
Политиците следват правила, които не разбират.
Войната за зрението ще се води
не между Пая и Триванти, а в самите градове.
В семействата.
В сърцата ни.
Независимо от всичко, природата си знае работата.
Тя винаги побеждава.
Изглежда ти вече си го приел.
Единственото предимство на живот, изграден на лъжа,
какъвто беше моят, е, че по-лесно приемаш нови идеи.
Мирише на смърт.
Баба винаги е знаел, че ще умре в битка.
Веднъж ми каза,
че смъртта трябва да се заслужи, също като живота.
С последния си дъх победи цяла армия.
И така спаси всички ни.
Достойна смърт.
Долавям завист в тона ти.
Възможно е.
Но докато още съм тук, на тази земя,
ще се постарая да не пострадаш.
Без теб съм загубена, Тамакти.
Колко тъжно и за двама ни.
Той ми липсва, Рейнджър.
Баба беше огромен мъж.
Логично е да остави огромна дупка в пространството, което запълваше.
Баба умря за теб.
За всички нас.
Но е важно да запомниш не това, че е умрял за теб,
а че живя за теб.
Ако беше тук, това щеше да каже.
Чух, че Лу е дошла.
Да.
Да, утре тръгваме за вкъщи.
Добре дошли сте тук.
Благодаря, но, ъм, ние с Лу
не харесваме тълпи и хора, тълпи от хора.
Мога да ви дам кон.
Не.
Вълците ще го изядат.
Ханиуа!
Шарлът?
Ханиуа!
Шарлът!
Здравей.
Не знаех дали ще се върнеш.
Не, няма да остана дълго.
Исках да се уверя, че си добре.
Съжалявам за Баба.
После разбрах, че с Рен сте се оженили, и много се зарадвах.
Не знам дали първо да говорим за тъжната вест
и после за веселата, или обратно.
Или може би не ти се говори.
Какво стана с Компаса? Как са Шева и децата?
Малките са добре.
Шева не ме харесва.
Но и аз не я харесвам, та всичко е наред.
Помоли ме да ти предам това.
Каза, че ще разбереш какво е.
Пожелава ти лек път.
Значи... заминавате?
Ще дойдеш ли с нас?
Този път - не.
Благодаря за поканата.
Кой ще ме пази?
Вече имаш Рен.
И тя - теб.
Нужна съм в Компаса.
Децата на Джерламарел ще ни отворят работа и...
Мисля, че ще дойдат още.
Имат късмет с теб.
Кажи го на тях.
Малки негодници.
Пази се.
Ти също.
Благодаря ти.
За мен беше удоволствие.
Не плача.
Ще ме намериш ли отново?
Ти си зрящата.
Ти ме намери.
Няма ли да се сбогуваш?
Няма да ме разберат.
Ще ги видя отново.
Застудява.
Зимата скоро ще настъпи.
Мина почти година, а от Ханиуа няма вест.
Може да мине доста време.
Сещаш ли се за алкените?
Ежедневно.
Само ние четиримата, винаги заедно.
Сигурно някога ни е било студено, но в спомените ми винаги ни е топло.
Когато станах кралица, си мислех,
че ще ви осигуря тази топлина.
Но тръгнахме да търсим Лавандуловия път
и вече не бяхме същото семейство.
Така е.
Но все още сме семейство.
Представи се добре пред Съвета.
Спечели доверието им.
Може би... това е твоето призвание.
Ханиуа казва, че кралството няма да приеме зрящ крал.
Ти какво мислиш?
Знам какво би казал татко. А то е:
"Мисли като сляп. Очите ти те лъжат".
Мисля, че очите ми ме излъгаха.
И няма да е за последно.
Какво намекваш?
Майка ми е кралица.
Баща ми умря, за да спаси кралството.
Този народ вече е и мой.
Не мога да служа вярно нито на народа, нито на сина си,
ако възприемам света по различен начин.
Мисля, че видях достатъчно.
Искам със сина ми да живеем в един свят.
Искам да чувам, усещам и подушвам това, което възприема той.
Кофун.
Няма връщане назад.
Трябва да си напълно сигурен.
Сигурен съм.
Успяхте.
Познавате ли ни?
Не. Засега.
Но се радвам, че ни открихте.
Сигурно разбирате,
че всеки един от нас е намерил начин да стигне дотук.
Аз съм Микейла. А вие сте?
Ханиуа.
Рен.
Добре дошли, Ханиуа и Рен.
Ама не стойте като истукани. Елате да се запознаем.
Добре дошли.
Здравей.
Здравей. Приятно ми е.
Здравей.
Превод на субтитрите Анна Делчева